Справа № 127/33081/19
Провадження № 22-ц/801/674/2020
Категорія: 55
Головуючий у суді 1-ї інстанції Венгрин О. О.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2020 року	  	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю. Б.,
суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М., 
розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2020 року, постановлену під головуванням судді Венгрин О. О. у м. Вінниця, повний текст якої складено цього ж дня,
у цивільній справі № 127/33081/19 за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про визнання незаконним перебування відповідача на посаді голови правління КС «Злагода», встановлення факту, що КС «Злагода» з грудня 2015 року не відновлена; встановлення факту відсутності органу правління КС «Злагода» протягом 4 років, стягнення з відповідача боргу КС «Злагода» перед позивачем, 

встановив:
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до  ОСОБА_2 про визнання незаконним перебування відповідача на посаді голови правління КС «Злагода», встановлення факту, що КС «Злагода» з грудня 2015 р. не відновлена; встановлення факту відсутності органу правління КС «Злагода» протягом 4 років, стягнення з відповідача боргу КС «Злагода» перед позивачем.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16 грудня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, надано позивачу строк - три дні з дня отримання копії ухвали суду для виправлення недоліків позову.
Оскільки вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху позивачем виконано частково відповідно до ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 03 січня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 повторно залишено без руху, а позивачу надано триденний строк з дня отримання копії ухвали суду для виправлення недоліків позову. Повернуто позивачу ОСОБА_1 його пояснення щодо збільшення позовних вимог або одночасну зміну предмета і підстави позову (щодо вимоги про відшкодування матеріальної і моральної шкоди).
Ухвалою цього ж суду від 27 січня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачеві, оскільки недоліки позовної заяви останнім не виправлено.
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2020 року і направити вказану цивільну справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Подана апеляційна скарга обґрунтована тим, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, оскільки суд необґрунтовано відмовив йому у праві звернення до суду за захистом, а згідно з нормами ч. 3 ст. 4 ЦПК України відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Відмовляючи у відкритті провадження суд допустив зловживання правами, передбаченими нормами ч. 2 ст. 214 ЦПК. Сукупність зазначено вказує на неповне з`ясування і недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм процесуального права, що призвело до його порушення і постановлення помилкової ухвали, нехтування засадами верховенства права, чим штучно перекрито доступ до правосуддя і недопустимо в правовій державі, якою в ст. 1 Конституції проголосила себе Україна. 
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача ОСОБА_2 не надходив.
Згідно з частиною другою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржувана ухвала суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.
Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції керуючись статтею 185 ЦПК України виходив із того, що позивачем у встановлений судом строк належним чином не усунуто недоліки позовної заяви.
Так, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16 грудня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1  залишено без руху, а позивачу надано строк - три дні з дня отримання копії ухвали суду для виправлення недоліків позову, оскільки: позовна заява не оплачена судовим збором і не надано копії документу, що підтверджує звільнення позивача від сплати судового збору. Позивачу необхідно було оплатити позовну заяву судовим збором або надати підтверджуючий документ про звільнення від сплати судового збору; в порушення вимог ст. 177 ч. 5 ЦПК України до позовної заяви не додано жодного доказу, в тому числі, чи має відношення до КС «Злагода» позивач; в позовній заяві не обґрунтовано, яким чином порушуються права позивача, чи є позивач членом КС «Злагода», чи існує перед ним борг у КС «Злагода», чим це підтверджується, не надано відповідних доказів; прохальна частина позовної заяви містить вимогу про стягнення з відповідача  ОСОБА_2 на користь позивача борг спілки перед позивачем, яка в самій позовній заяві не обґрунтована, ця вимога не конкретизована (не зазначено, в якій сумі борг, за яким договором), не надано доказів існування боргу КС «Злагода» перед позивачем. Крім того, не обґрунтовано, чому фізична особа  ОСОБА_2 несе відповідальність за зобов`язаннями КС «Злагода».
На виконання ухвали суду 28.12.2019 позивач ОСОБА_1 подав письмові пояснення з додатками, якими частково усунуто недоліки позову (надано витяг з посвідчення про інвалідність другої групи; копію протоколу загальних зборів КС «Злагода», копію виконавчого листа, за яким ОСОБА_1 - стягувач, а КС «Злагода» - боржник, акт державного виконавця про відсутність працівників КС «Злагода» за адресою реєстрації юридичної особи, довідку Центрального відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про загальний розмір боргу КС «Злагода»), при цьому судом встановлено, що позивач не обґрунтував і не конкретизував прохальну частину позову в частині вимоги про стягнення боргу КС «Злагода» перед ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , тобто вимога ухвали суду не виконана. 
Суд виходив з того, що надані ОСОБА_1 пояснення містять часткове обґрунтування нових позовних вимог (з самостійним предметом і підставами): про відшкодування моральної шкоди в розмірі 30 000,00 грн і відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 420 000,00 грн. В зв`язку з чим суд дійшов висновку, що позивач фактично обґрунтовує нові позовні вимоги. Оскільки позивач ОСОБА_1 подав зазначені пояснення (не заяву) в одному примірнику (без доказів направлення її копії відповідачу), в зв`язку з цим суд не встановив підстав для прийняття нових вимог позивача про відшкодування матеріальної і моральної шкоди. До того ж вимога про стягнення боргу залишилась необґрунтована і неконкретизована
Крім того, суд дійшов висновку, що в позовній заяві відсутні обґрунтування, з якою метою позивачу ОСОБА_1 потрібно встановлення факту, що КС «Злагода» з грудня 2015 р. не відновлена і факту відсутності органу правління КС «Злагода» протягом 4 років; яке юридичне значення має встановлення цих фактів для позивача.
Враховуючи зазначене, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03 січня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 повторно залишено без руху, а позивачу надано строк - три дні з дня отримання копії ухвали суду для виправлення недоліків позову.
На виконання ухвали суду від 03 січня 2020 року позивач ОСОБА_1 подав письмові пояснення з додатками: надано ще один примірник пояснень позивача на ухвалу суду від 16 грудня 2019 року, в яких зазначено, що метою позову є встановлення об`єктивної істини.
Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 суд дійшов висновку, що ухвали суду щодо виправлення недоліків позову позивачем не виконано, а саме: не зазначено, яке юридичне значення має для позивача встановлення факту, що КС «Злагода» з грудня 2015 року не відновлена і факту відсутності органу правління КС «Злагода» протягом 4 років; не обґрунтовано і не конкретизовано прохальну частину позову в частині вимоги про стягнення боргу КС «Злагода» перед ОСОБА_1 з ОСОБА_2 ; одночасно змінено предмет і підстави позову у поясненнях шляхом заявлення нових позовних вимог (з самостійним предметом і підставами): про відшкодування моральної шкоди в розмірі 30000,00 грн і відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 420000,00 грн.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками з огляду на наступне.
У позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування (частина перша статті 175 ЦПК України).
Відповідно до пунктів 3, 4 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити: зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; 
Таким чином, зміст позовних вимог - це певна форма захисту, яку просить позивач від суду, відповідно до викладених обставин, якими обґрунтовані такі вимоги.
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконним перебування відповідача на посаді голови правління КС «Злагода», встановити факт, що КС «Злагода» з грудня 2015 року не відновлена; встановити факт відсутності органу правління КС «Злагода» протягом 4 років, стягнути з відповідача борг КС «Злагода» перед позивачем. 
Під час вирішення питання про відкриття провадження судом першої інстанції встановлено, що позивач не обґрунтував і не конкретизував прохальну частину позову в частині вимоги про стягнення боргу КС «Злагода» перед ОСОБА_1 з ОСОБА_2 . 
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що надані ОСОБА_1 пояснення на виконання вимог ухвали суду від 16 грудня 2019 року містять часткове обґрунтування нових позовних вимог (з самостійним предметом і підставами): про відшкодування моральної шкоди в розмірі 30 000,00 грн і відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 420 000,00 грн, що є недопустимим.
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, а згідно з частиною третьою статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.  Тобто, одночасна зміна предмета і підстави позову не допускається. 
Правильними є висновки суду про те, що в позовній заяві відсутні обґрунтування, з якою метою позивачу ОСОБА_1 потрібно встановлення факту, що КС «Злагода» з грудня 2015 року не відновлена і факту відсутності органу правління КС «Злагода» протягом 4 років; і не зазначено яке юридичне значення має встановлення цих фактів для позивача.
Не спростовують вірні висновки суду доводи апеляційної скарги про те, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, оскільки суд необґрунтовано відмовив йому у праві звернення до суду за захистом, а згідно з нормами ч. 3 ст. 4 ЦПК України відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. 
Відповідно до загальних положень цивільно-процесуального законодавства позивач повинен зазначити і довести підставу позову, тобто обставини, з якими він, як з юридичними фактами пов`язує свою матеріально-правову вимогу.
Прецедентними з цього питання є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.
Якщо законом визначений порядок для вчинення певних дій, такий порядок в силу вимог вітчизняного та Європейського законодавства повинен дисциплінувати осіб, що звертаються до суду та не допустити судовий процес у безладний рух, так як право на суд не є абсолютним.
При цьому слід зазначити, що відповідно до ч. 4, 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними своїх обов`язків.
Отже, одержавши до початку розгляду справи по суті копію позовної заяви, яка відповідає нормам процесуального права, відповідач має можливість в установлені строки підготуватися до захисту проти вимог позивача, зібрати необхідні докази, надати відзив на позовну заяву, зустрічний позов, тощо.
Колегія суддів вважає, що процесуальні заходи, застосовані судом першої інстанції з метою усунення позивачем недоліків позовної заяви та дотримання порядку її подання, що передбачені нормами процесуального права, впливають на ефективність судового процесу і забезпечують можливість здійснення учасниками справи їхніх прав та обов`язків.
Суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не  може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху
Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Отже, оскільки ОСОБА_1 не подав позовну заяву, яка повинна відповідати вимогам статей 175, 177 ЦПК України, і таким чином, не вичерпав наявних засобів захисту свого права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання позовної заяви неподаною та її повернення.
Не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги про те, що оскаржувана ухвала суду необґрунтована.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, N 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява N 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Оскаржувана ухвала апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам закону та матеріалам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2020 року залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.
Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 01 квітня 2020 року.

       Головуючий                                          Ю. Б. Войтко

       Судді:                  І. В. Міхасішин

                         І. М. Стадник