ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4041/20 Справа № 185/9281/16-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2020 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
                суддів         - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.
                за участю секретаря - Лященко С.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором 
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»
на  рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2020 року,-

В С Т А Н О В И В:

15 листопада 2016 року позивач звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просив суд ухвалити рішення та стягнути на користь позивача з відповідача заборгованість у розмірі 89 423 грн. 08 коп. за кредитним договором б\н від 10 червня 2008 року та судові витрати по справі. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що 10 червня 2008 року відповідачу було надано кредит у розмірі 1000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Однак відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконав, станом на 31 жовтня 2016 року заборгованість за кредитним договором становить 89423,08 грн.  (а.с.2-3).

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2020 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено (а.с.105-108).

В апеляційній скарзі апелянт посилаючись на порушення судом 1 інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с.113-115).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд 1 інстанції, виходив з того, що банком пропущено строк позовної давності про що заявлено відповідачем по справі. 

Однак, із вказаним висновком суду 1 інстанції колегія суддів в повній мірі не погоджується, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.06.2008 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредитну карту «Універсальна» «30 днів пільгового періоду» з кредитним лімітом 1000,00 грн., з базовою відсотковою ставкою 3,0% в місяць на залишок заборгованості, з відкриттям рахунку та видачу картки № НОМЕР_1 . Також було погоджено, що в разі порушення позивальником строків платежів за любим із грошових зобов`язань, передбачених договором, більш ніж на 120 днів, в зв`язку з чим банк буде вимушений звернутись до суду, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 250,00 грн. + 5% суми позову. (а.с.8).
Згідно довідки про умови кредитування з використання кредитки "Універсальна 30 днів пільгового періоду", яка підписана відповідачем 10.06.2008 року, також вбачається, що сторони погодили базову відсотковою ставкою 3,0% в місяць на залишок заборгованості та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості, відповідальність за порушення позичальником строків платежів за любим із грошових зобов`язань, передбачених договором, більш ніж на 120 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 250,00 грн. + 5% суми позову (а.с.9).
Банк виконав вимоги кредитного договору і надав відповідачу кредитні кошти, які визначені у договорі, що не спростовано відповідачем.
З матеріалів справи вбачається, що позичальник свої зобов`язання належним чином не виконує і протягом тривалого часу не здійснює погашення кредиту, внаслідок чого у позичальника перед банком утворилась заборгованість за кредитом, яка станом на 31.10.2016 року становить 89423,08 грн., згідно розрахунку банку (а.с.4-7).

Так, відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.        
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 526 ч.1, 527 ч.1, 530 ч.1 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 610 ч.1, 612 ч.1 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що 10.06.2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідач отримав кредитну карту «Універсальна» «30 днів пільгового періоду» з кредитним лімітом 1000,00 грн..
Відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку і діє до останнього календарного дня вказаного місяця.
За умовами укладеного кредитного договору, відповідач  ОСОБА_1  отримав кредитну картку, яка за зверненням відповідача перевипускалась. Під перевипуском карти розуміється випуск та приєднання карти з новим строком дії до раніше відкритого клієнту карткового рахунку.
Зазначені обставини підтверджуються довідкою про видані кредитні картки (а.с.78) та випискою по рахункам відповідача (а.с.69-76).
Відповідно до довідки і витягу з особового рахунку  ОСОБА_1  на підставі договору б/н від 10.06.2008 року, отримав картки № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 та № НОМЕР_5 зі строком дії перевипущеної картки - до останнього дня 04/17.

З виписки по картковим рахункам  ОСОБА_1  вбачається, що останній отримував кредитну картку, користувався нею (знімав кошти у банкоматах, розраховувався за покупки в магазинах, поповнював баланс мобільного телефону, а також частково сплачував заборгованість), кредитною карткою відповідачка користувалася і після її перевипуску.
Банківська виписка має статус первинного документу, що вбачається з Переліку типових документів, затвердженого наказом МЮУ від 12.04.12 р. № 578/5, відповідно до якого, до первинних документів, які фіксують факт виконання господарської операції та служать підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і в податкових документах, віднесені: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок.

Позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За загальними правилами перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір між Банком та  ОСОБА_1  укладено 10.06.2008 року. На підставі вказаного договору, відповідачу були видані картки, остання № НОМЕР_5 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня - 04/17 (а.с.78).
ОСОБА_1  періодично користувався платіжними картками, сплачував заборгованість за наданим кредитом, останній платіж він здійснив 25.11.2013 року.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19.03.2014 року у справі № 6- 4цс14, а також правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах у справі № 91/8058/15-ц від 01.03.2018 року та справі № 743/150/17 від 27.02.2019 року. Зокрема, у постанові від 27.02.2019 року по справі № 743/150/17, провадження № 61- 135св18, Верховний Суд зазначив: "Висновок судів попередніх інстанцій про початок перебігу позовної давності з моменту внесення позичальником останнього платежу на погашення кредитної заборгованості є помилковим. Згідно з пунктом 2.1.1.2.11 Умов та Правил, які є складовою кредитного договору, картка діє до останнього дня місяця, зазначеного на титульній стороні карти, включно. За таким договором перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу. а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня дії картки.

З огляду на те, що перевипущена картка № НОМЕР_5 діє до останнього дня квітня 2017 року, останній платіж здійснено 23.11.2013 року, а з позовом банк звернувся до суду 15.11.2016 року, тобто банк звернувся із позовом за захистом порушеного права в межах строку позовної давності, (а.с.2-3).

Отже, порушене право банка в частині стягнення заборгованості за кредитом підлягає задоволенню. 
Доводи та аргументи апелянта в апеляційній скарзі щодо необґрунтованості відмови у позові з підстав пропуску строку позовної давності прийняті до уваги колегією суддів і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 376 ч. 1 п.п.1-4 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про пропуск Банком строку позовної давності, висновки суду не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права - ст. ст. 256, 257 ЦК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позову, а саме, про стягнення суми кредиту, процентів та штрафів.

Так, із зазначеної анкети заяви від 10.06.2008 року та довідки про умови кредитування з використання кредитки "Універсальна 30 днів пільгового періоду", які підписані відповідачем, вбачається, що сторони погодили розмір кредитного ліміту, проценти за користування коштами та відповідальності у вигляді неустойки (пеня, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми.
Відповідач не спростував факт отримання кредитної картки та отримання за ним кредитних коштів, користувався кредитними коштами (що вбачається із розрахунку заборгованості за кредитним договором б/н від 10.06.2008 року та витягу з рахунку щодо руху коштів по кредитному договору б/н від 10.06.2008 року) та частково сплачував заборгованість за договором, отже, не заперечував факт укладення кредитного договору.
Також відповідачем не спростовано розрахунок відповідача.
Відповідачем вимоги договору не виконані, грошові кошти на погашення заборгованості за кредитом в повному обсязі не повернуто, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість станом на 31.10.2016 року у сумі 89423,08 грн., яка підлягає стягненню. 
Згідно розрахунку, заборгованість складається з: 10741,41 грн. - заборгованість за кредитом; 70991,87 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3193,46 грн. - пеня, а також штрафи: 250 грн. штраф (фіксована частина), 4246,34 грн. - штраф (процентова складова).

Однак, колегія суддів не бере до уваги те, що в анкеті - заяві від 10.06.2008 року погоджено процентну ставку, як підставу для стягнення, оскільки із наданого позивачем розрахунку вбачається, що відсотки були нараховані не за тією процентною ставкою, яка була погоджена сторонами. 

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині суми нарахованих процентів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 10.06.2008 року, посилався на Умови та правила надання банківських послуг.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, зокрема саме у зазначеному в цьому документі, що доданий банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. 
В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Умови та правила у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків в іншому розмірі, ніж зазначено в заяві, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Умови та правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. 

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Колегія суддів вважає, що Умови та правила надання банківських послуг, які містяться в матеріалах цієї справи, не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів» (далі - Закон).
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.
Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі викладеного, не можливо взяти до уваги те, що сторонами погоджено процентну ставку, оскільки із наданого позивачем розрахунку вбачається, що відсотки були нараховані не за тією процентною ставкою, яка була погоджена, що позбавляє апеляційний суд перевірити правильність нарахування відсотків, а посилання позивача на те, що процентна ставка нараховувалась відповідно до Умов та правил надання банківських послуг не ґрунтується на вимогах закону, так як вони не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 10.06.2008 року.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.
А тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості по процентам не підлягають задоволенню.

Також, відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Враховуючи вищевикладене, та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог про стягнення пені за порушення умов договору слід відмовити.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року № 6-2003цс15.

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги банку про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором підлягають частковому задоволенню, та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості у розмірі 15 237,75 грн., яка складається з: 10 741,41 грн. - заборгованість за тілом кредиту; штрафу (фіксована частина) - 250.00 грн., та штрафу (процентна складова ) - 4 246,34 грн., у задоволенні позовних вимог про стягнення пені слід відмовити, оскільки одночасне застосування штрафів та пені за одне й те саме порушення не допускається, також не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення процентів, оскільки вони були нараховані не за тією процентною ставкою, яка була погоджена сторонами.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судових витрат, сплачених при подачі позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 587,03 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" - задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2020 року - скасувати.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1  (ІПН:  НОМЕР_6 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (ЄДРОП 14360570) заборгованість за кредитним договором б/н від 10.06.2008 року у сумі 15 237,75 грн.,  яка складається з: 10 741,41 грн. - заборгованість за тілом кредиту; штрафу (фіксована частина) - 250.00 грн., та штрафу (процентна складова ) - 4 246,34 грн.

У задоволенні позовних вимог про стягнення процентів та пені - відмовити.

Стягнути з  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1  (ІПН:  НОМЕР_6 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (ЄДРОП 14360570) судові витрати у розмірі  587,03 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: