Постанова
Іменем України
 
04 березня 2020 року                                    
м. Київ                                                               
 
справа № 640/14051/17
провадження № 61-12159св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого -Луспеника Д. Д., 
суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач -ОСОБА_3 , 
третя особа -ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2018 року у складі судді Золотарьової Л. І. та постанову Харківського апеляційного суду від 16 травня 2019 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Кіся П. В., Хорошевського О. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики.
Позов обґрунтовано тим, що 26 листопада 2012 року між ним та ОСОБА_3 укладений договір позики № 1, за умовами якого відповідач отримав від нього грошові кошти у розмірі 80 000 грн та зобов`язався повернути одержані кошти у строк до 26 листопада 2013 року. Також між ними 26 листопада 2012 року укладено договір позики № 2, за умовами якого відповідач також отримав від нього грошові кошти у розмірі 80 000 грн та зобов`язався повернути одержані кошти у строк до 26 листопада 2013 року. 
Відповідач указані кошти у зазначений строк не повернув, і лише 21 жовтня 2014 року за договором позики № 1 відповідач частково повернув йому гроші у сумі 6 475 грн, що в еквіваленті 500 доларів США. 
26 листопада 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (поручителем) укладений договір поруки, за умовами якого поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором за виконання всіх зобов`язань ОСОБА_3 (боржника), що виникли на підставі договорів позики від 26 листопада 2012 року № 1 та № 2. Поручитель цією порукою забезпечує виконання зобов`язання за основним договором № 1 та основним договором № 2 у повному обсязі. Поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором.
15 листопада 2016 року він направив поручителю ОСОБА_2 вимогу про сплату суми основного боргу за договорами позик від 26 листопада 2012 року у розмірі 249 850 грн та 263 000 грн та 3 % річних у сумі 22 636 грн 73 коп. і 23 453 грн 84 коп., які були сплачені йому 18 листопада 2016 року. 
Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь заборгованість за договорами позики від 26 листопада 2012 року у розмірі 247 095 грн, інфляційні витрати у розмірі 211 978 грн. 
У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за договорами позики.
Позов обґрунтовано тим, що 26 листопада 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладений договір позики № 1, за умовами якого ОСОБА_1 передав у позику ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 80 000 грн, які  ОСОБА_3 зобов`язався повернути у строк до 26 листопада 2013 року. 
Відповідач 21 жовтня 2014 року частково повернув ОСОБА_4 гроші у сумі 6 475 грн, що на той час становило 500 доларів США. Також 26 листопада 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладений договір позики № 2, згідно з якими ОСОБА_1 передав у позику ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 80 000 грн, що за курсом продажу доларів приватним особам банками м. Харкова становило 10 000 доларів США, та зобов`язався повернути кошти у строк до 26 листопада 2013 року. 
26 листопада 2012 року між ОСОБА_1 та ним ( ОСОБА_2 ) як поручителем укладений договір поруки, за умовами якого він поручився за виконання позичальником ОСОБА_3 зобов`язань з повернення грошей за договорами позики від 26 листопада 2012 року № 1 та № 2. Оскільки відповідач не виконав своїх грошових зобов`язань перед ОСОБА_1 , то ОСОБА_1 звернувся 15 листопада 2016 року до нього як до поручителя з вимогою про сплату боргу за договорами позики у загальній сумі 558 940 грн 57 коп., що включає заборгованість за основним боргом та 3 % річних. 
18 листопада 2016 року він сплатив указану суму коштів ОСОБА_1 , у зв`язку з чим він, як поручитель, після виконання за боржника грошового зобов`язання набув право вимоги до ОСОБА_3 про повернення сплачених коштів.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь 558 940 грн 57 коп., як суму заборгованості за договором позики від 26 листопада 2012 року № 1 і договором позики від 26 листопада 2012 року № 2 та 3 % річних від простроченої суми. 
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2017 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_2 , який пред`являє позов до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за договорами позики.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Позов ОСОБА_2 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 загальну суму заборгованості за договором позики від 26 листопада 2012 року № 1 та за договором позики  від 26 листопада 2012 року № 2 у сумі 558 940 грн 57 коп., що включає заборгованість за основним боргом за договорами позики - 512 850 грн, 3 % річних за простроченням виконання грошових зобов`язань - 46 090 грн 57 коп. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що поручитель ОСОБА_2 сплатив 18 листопада 2016 року ОСОБА_1 суму основного боргу та 3 % річних, то ОСОБА_1 не має підстав для повторного стягнення з боржника основного боргу або 3 % річних за прострочення виконання зобов`язань.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що загальна сума заборгованості за договорами позики № 1 та № 2 станом на 15 листопада 2016 року становила 558 940 грн 57 коп. 18 листопада 2016 року зазначену суму заборгованості було повернуто ОСОБА_1 поручителем ОСОБА_2 .
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Харківського апеляційного суду від 16 травня 2019 року апеляційну скаргу  ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_5 залишено без задоволення. Рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2018 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідно до частин першої, другої статті 556 ЦК України після виконання поручителем зобов`язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов`язок боржника. До поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, у тому числі й ті, що забезпечували його виконання.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2019 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою судді Верховного Суду від 27 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У вересні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 18 лютого 2020 року вказану справу призначено до судового розгляду  у складі колегіїз п`яти суддів. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки тому, що поручителем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вимогою до боржника. Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. Таким чином, ОСОБА_2 сплатив ОСОБА_1 грошові кошти безпідставно після припинення договору поруки, тому така сплата не може вважатися виконанням обов`язку боржника перед кредитором. ОСОБА_2 обрав неправильний спосіб захисту порушеного права. Суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності повідомленого належним чином представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 .
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У вересні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від  ОСОБА_2 , в якому він просив залишити оскаржувані судові рішення без змін, оскільки вони прийняті при всебічному та повному з`ясуванні обставин справи, ґрунтуються на правильному застосуванні норм чинного законодавства України.
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
26 листопада 2012 року між ОСОБА_1 (позикодавцем) та ОСОБА_3 (позичальником) укладений договір позики грошей № 1 (т. 1, а. с. 77), за умовами якого ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 80 000 грн, що за курсом продажу доларів приватним особам комерційними банками м. Харкова складає 10 000 доларів США, ОСОБА_3 зобов`язався повернути ОСОБА_1 суму позики у строк, встановлений цим договором. 
Відповідно до пунктів 1, 2 договору позики грошей у разі зміну курсу валют - сума повернення повинна рівнятися сумі у гривні, еквівалентній 10 000 доларів США за обмінним курсом комерційних банків, але не менше курсу валют на українському міжбанківському ринку. 
Згідно з пунктом 3 договору позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві позику у строк до 26 листопада 2013 року. 
Відповідно до пункту 8 договору позики сторони однаково розуміють значення і умови правочину та його правові наслідки для кожної сторони, підтверджують відсутність заперечень щодо кожної з умов правочину.
Згідно з оригіналом договору позики грошей від 26 листопад 2012 року № 2  (т. 1, а. с. 78) укладеного між ОСОБА_1 (позикодавцем) та ОСОБА_3 (позичальником), ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 80 000 грн, що за середнім курсом продажу доларів приватним особам комерційними банками м. Харкова складає 10 000 доларів США, а ОСОБА_3 зобов`язується повернути ОСОБА_1 суму позики у строк, встановлений цим договором. У разі зміни курсу валют - сума повернення повинна рівнятися сумі у гривні, еквівалентній 10 000 доларів США за обмінним курсом комерційних банків, але не менше курсу валют на українському міжбанківському ринку (пункт 1, 2 договору).
Відповідно до пункту 3 договору позики позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві позику у строк до 26 листопада 2013 року. 
Згідно з пунктом 8 договору сторони однаково розуміють значення і умови правочину та його правові наслідки для кожної сторони, підтверджують відсутність заперечень щодо кожної з умов правочину.
Між ОСОБА_1 (кредитором) та ОСОБА_2 (поручителем) 26 листопада 2012 року укладений договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором за виконання всіх зобов`язань ОСОБА_3 (боржника), що виникли на підставі договорів позики від 26 листопада 2012 року № 1 та № 2, укладених у простій письмовій формі між кредитором та боржником. Поручитель цією порукою забезпечує виконання зобов`язання за основними договорами № 1 та № 2 у повному обсязі. Поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором (т. 1, а. с. 50).
У зв`язку з невиконанням позичальником ОСОБА_3 грошових зобов`язань за договорами позики від 26 листопада 2012 року № 1 та № 2 позикодавець ОСОБА_1 15 листопада 2016 року звернувся до поручителя ОСОБА_2 з вимогою про сплату суми боргу за вказаними договорами у розмірі 249 850 грн і 263 000 грн відповідно, а також про сплату 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання - у розмірі 22 636 грн 73 коп. і 23 453 грн 84 коп. (т. 1, а. с. 51).
Відповідно до розписки від 18 листопада 2016 року (т. 1, а. с. 53), ОСОБА_1 у порядку виконання обов`язку боржника ОСОБА_3 , на підставі договору поруки від 26 листопада 2012 року одержав від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 558 940 грн 57 коп., з яких сума боргу за договором позики від 26 листопада 2012 року № 1 - 249 850 грн, сума боргу за договором позики від 26 листопада 2012 року № 2 - 263 000 грн, 3 % річних від простроченої суми за договором позики від 26 листопада 2012 року у розмірі 22 636 грн 73 коп. № 1 та 3 % річних від простроченої суми за договором позики від 26 листопада 2012 року № 2 у розмірі 23 453 грн 84 коп. 

 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1662цс17.
За приписами частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Наслідки порушення договору позичальником визначені статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідачами не оспорювалась правильність складеного позивачем розрахунку заборгованості, тому у цій частині рішення судів не переглядаються.
Статтею 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.
Згідно із статтею 554 ЦК України разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Відповідно до частини 2 статті 556 ЦК України до поручителя, який виконав своє зобов`язання перед кредитором, переходять усі права кредитора в цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання. 
Подібні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 198/652/15-ц (провадження                          № 61-17528св18).
Враховуючи те, що позичальником умови договору позики щодо своєчасного повернення суми боргу не виконувалися та відповідно до розписки від 18 листопада 2016 року ОСОБА_1 у порядку виконання на підставі договору поруки від 26 листопада 2012 року обов`язку боржника   ОСОБА_3 , одержав від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 558 940 грн 57 коп., суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, зробив обґрунтований висновок про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у сумі 558 940 грн 57 коп., що включає заборгованість за основним боргом за позиками - 512 850 грн та 3 % річних за простроченням виконання грошових зобов`язань - 46 090 грн 57 коп.
Доводи касаційної скарги про те, що договір поруки припинено з підстав частини 4 статті 559 ЦК України, є безпідставними, оскільки зобов`язання було виконано поручителем на вимогу кредитора в повному обсязі та повернуто борг в межах строку позовної давності за зобов`язанням між позикодавцем та позичальником. 
Посилання ОСОБА_3 на порушення судом апеляційної інстанції  процесуальних норм, оскільки суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності повідомленого належним чином представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , спростовуються матеріалами справи. 
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2018 року справу до розгляду призначено на 23 листопада 2018 року.
У зв`язку з перебуванням судді Кіся П. В., який брав участь в розгляді справи у складі судової колегії Київського районного суду м. Харкова, на лікарняному, розгляд справи відкладено на 16 травня 2019 року, про що представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 повідомлений особисто 30 квітня 2019 року рекомендованим повідомленням (т. 2, а.с.182).  
Суд касаційної інстанції, перевіряючи доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом процесуальних норм, враховує належне повідомлення представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 про судове засідання, що відбувалося в апеляційному суді.
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що усуді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 16 травня 2019 року  залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                 Д. Д. Луспеник 

Судді:                                                                           І. А. Воробйова 

                                                                                       Б. І. Гулько

                                                                                        Р. А. Лідовець  

                                                                                        Ю. В. Черняк