ПОСТАНОВА
Іменем України
23 червня 2020 року 
м. Київ
справа №815/5798/17
адміністративне провадження №К/9901/48527/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючий - Стародуб О.П., 
судді -  Желєзний І.В., Кравчук В.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.03.2018р. (судді - Бітов А.І., Лук`янчук О.В., Ступакова І.Г.) у справі за позовом ОСОБА_2 до Білгород-Дністровської районної державної адміністрації Одеської області, державного реєстратора Білгород-Дністровської районної державної адміністрації Одеської області Тураєва Юрія Володимировича, треті особи: ОСОБА_1 , управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,
встановив:
У листопаді 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив: 
-визнати протиправним та скасувати рішення відповідача індексний номер: 36609477 від 14.08.2017р., про реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності ОСОБА_1 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 21866008, дата, час державної реєстрації: 11.08.2017р. 
-зобов`язати Білгород-Дністровську РДА Одеської області скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_1 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом скасування запису про державну реєстрацію права власності: номер запису про право власності: 21866008; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 36609477 від 14.08.2017р.
В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що прийняте державним реєстратором рішення про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 а є протиправним, оскільки ОСОБА_1 вчинив самовільний виділ частки в розмірі 1/3 у праві спільної часткової власності на вищезазначене домоволодіння в самостійну одиницю (житловий будинок)   без згоди співвласників та без укладення відповідного договору, всупереч вимог Закону.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24.01.2018р. у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.03.2018р., апеляційну скаргу задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення, яким позов задоволено.   
Визнано протиправним та скасовано рішення Державного реєстратора Білгород-Дністровської районної державної адміністрації Одеської області Тураєва Юрія Володимировича, індексний номер: 36609477 від 14.08.2017р. про реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності ОСОБА_1 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 21866008, дата, час державної реєстрації: 11.08.2017р.16:29:47.
Зобов`язано Білгород-Дністровську районну державну адміністрацію Одеської області скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_1 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом внесення запису про скасування державної реєстрації права власності: номер запису про право власності: 21866008; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 36609477 від 14.08.2017р.
З рішенням суду апеляційної інстанції не погодилась третя особа - ОСОБА_1 , звернувся з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.   
В обґрунтування касаційної скарги особа, яка подає касаційну скаргу посилається на те, що на час розгляду даної адміністративної справи, на розгляді Київського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа за позовом того ж самого позивача про: визнання удаваним правочином договір дарування 1/3 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 адреса: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 20.04.2017р. та посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Крикливою О.М., визначення, що у дійсності був укладений договір купівлі-продажу 1/3 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 (колишня адреса: АДРЕСА_1 ) в Київському районі м. Одеси ; переведення на позивача прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу 1/3 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 колишня адреса: АДРЕСА_3 , що належала ОСОБА_3 ; скасування реєстрації права власності ОСОБА_1 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 адреса: АДРЕСА_1 ) шляхом скасування запису про державну реєстрацію права власності: номер запису про право власності: 21866008; рішення про держану реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 36609477 від 14.08.2017р. Таким чином, позивачем в обох справах заявлена вимога, яка є похідною від вимог у приватно-правовому спорі і заявлена разом з ними, цей спір підлягає розгляду "в порядку іншого, ніж адміністративне судочинство і знаходиться на розгляді відповідного суду".
Також посилається на те, що суд апеляційної інстанції розглянув по суті вимогу, яка взагалі не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 18.09.2019р. передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини шостої статті 346 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 17.02.2020р. справу №815/5798/17 повернуто відповідній колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду, у зв`язку з існуванням усталеної практики Великої Палати Верховного Суду щодо юрисдикції спорів, пов`язаних з протиправністю рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, а також оспорювання правомірності набуття третьою особою права власності на житловий будинок.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права суд приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних мотивів та передбачених законом підстав.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що домоволодіння (об`єкт житлової нерухомості), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом права спільної часткової власності.
На підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 01.09.2006р. у справі №2-4968/2006, ОСОБА_2 є власником частки в розмірі 1/6 у праві спільної власності на зазначений будинок. Крім того, позивачу на праві власності належить частка у розмірі 1/6 у праві спільної часткової власності на зазначений будинок за договором купівлі-продажу від ОСОБА_4 .
Власником іншої частки вказаного домоволодіння в розмірі 1/3 була ОСОБА_3 .
Водночас, за договором дарування від 20.04.2017р. №572, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , власником частки вказаного домоволодіння в розмірі 1/3 є ОСОБА_1 
11.08.2017р. ОСОБА_1 звернувся до Білгород-Дністровської РДА Одеської області з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності) на об`єкт нерухомості - житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , до якої додав договір дарування, серія та номер: 572, виданий 20.04.2017р., видавник: Криклива О.М. , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу та Висновок щодо виділу, серія та номер: б/н, виданий 03.08.2017р., видавник: ФОП ОСОБА_6 
14.08.2017р., на підставі вказаної заяви та доданих до неї документів, державним реєстратором Білгород-Дністровської РДА Одеської області проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 а за ОСОБА_1 (Рішення №36609477 від 14.08.2017р., номер запису 21866008).
Не погоджуючись з рішенням відповідачів про вчинення спірних реєстраційних дій, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що під час проведення державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на вказане нерухоме майно, державним реєстратором дотримано вимог Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 17.10.2013р. №868 та Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.10.2011р. №1141.
Крім того, суд виходив з того, що в порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, які безпосередньо порушують права, свободи або інтереси позивача та породжують для нього права чи обов`язки, а винесенням державним реєстратором рішення про реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності ОСОБА_1 на житловий будинок не порушують прав, свобод чи інтересів позивача, та не породжують для нього жодних прав та обов`язків.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаючи нову постанову про задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що під час здійснення спірної державної реєстрації державний реєстратор повинен був встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а саме в частині наявності договору про виділ у натурі частки із спільного майна або відповідне рішення суду, що передбачено пунктом 56 постанови Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Оскільки ОСОБА_1 не звертався до позивача, як співвласника вказаного домоволодіння, з приводу надання згоди на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, особисто згоди на вказані дії позивач не надавав, а також не складав із іншими співвласниками цього домоволодіння будь-яких договорів з приводу виділу у натурі частки зі спільного нерухомого майна, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог та визнання рішення Державного реєстратора протиправними.
Розглядаючи справу та приймаючи рішення по суті позовних вимог суди вважали, що між сторонами існує публічно-правовий спір, у зв`язку з чим розгляд даної справи слід здійснювати за правилами адміністративного судочинства.
З такими висновками судів колегія не погоджується з наступних мотивів та передбачених законом підстав.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист    прав    людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має    право    на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
За правилами частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до пунктів 1, 2, 7 частини 1 статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
За правилами пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правові позиції щодо правил віднесення спорів до адміністративної юрисдикції.
Зокрема, у постанові від 15.05.2019р. у справі №815/993/18, правовідносини в якій є подібними до правовідносин у справі, що розглядається, Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків: 
«До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких   законом   установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати такий спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, що спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією особою майнових прав або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень суб`єкта владних повноважень є способом захисту цивільних прав цієї особи.».
Крім того, згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 04.09.2018р. у справі №823/2042/16, «....якщо позивач не був заявником стосовно оскаржуваних ним реєстраційних дій, які були вчинені за заявою іншої особи, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства та чи заявляються, окрім вимог про скасування оспорюваного рішення, запису в державному реєстрі прав, вимоги про визнання недійсними правочинів, на підставі яких прийнято оспорене рішення, здійснено оспорений запис.                                                                  
Натомість до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта, а останній відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018р. у справі   №914/2006/17).»
Зважаючи на те, що саме Велика Палата Верховного Суду є судом, уповноваженим вирішувати юрисдикційні спори, колегія суддів не має підстав не погодитися із запропонованим підходом. 
У справі що розглядається, спір виник щодо правомірності оформлення ОСОБА_1 права власності на житловий будинок. Цей спір має приватно-правовий, а не публічно-правовий характер, оскільки стосується підстав набуття третьою особою права власності на нерухоме майно, яке на думку позивача, оформлене з порушенням визначеного законом порядку.
Приватноправовий характер цього спору підтверджується і наявністю в провадженні Київського районного суду м. Одеси цивільної справи за позовом того ж самого позивача щодо спірного у цій справі нерухомого майна 
У постанові від 05.12.2018р. (справа №757/1660/17-ц) Велика Палата Верховного Суду сформувала висновок, відповідно до якого «… розгляд одного спору про право на нерухоме майно або про його обтяження чи вирішення цього спору за правилами цивільного або господарського судочинства не є підставою вважати публічно-правовим і розглядати за правилами адміністративного судочинства інший спір - про скасування рішення чи запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно або його обтяження, прийнятого державним реєстратором чи внесеного ним   до відповідного державного реєстру   на користь одного з учасників цивільної або господарської справи під час її розгляду чи після її вирішення. Ці спори залежно від суб`єктного складу теж мають розглядатися за правилами цивільного або господарського судочинства.».
За правилами ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі ст. 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ч. 1 ст. 21 ЦК України).
Оскільки позовні вимоги в цій справі є похідними при вирішенні судом питання щодо правомірності набуття фізичними особами права власності на нерухоме майно і можуть впливати на майнові права та інтереси цих осіб, цей спір не є публічно-правовим та не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Зважаючи на суб`єктний склад та характер спірних у цій справі правовідносин, даний спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.
Відповідно до частини 3 статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, установлених статтями 238, 240 КАС України.
Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги (стаття 354 КАС України).
Пунктом 5 частини першої статті 349 цього ж Кодексу передбачено, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
З огляду на зазначене, рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі.
Відповідно до статті 239 КАС України позивач має право протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі. 
Керуючись ст. 238, 239, 341, 345, 349, 354, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -
постановив:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.01.2018р. та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.03.2018р. - скасувати.
Провадження у справі №815/5798/17 за позовом ОСОБА_2 до Білгород-Дністровської районної державної адміністрації Одеської області, державного реєстратора Білгород-Дністровської районної державної адміністрації Одеської області Тураєва Юрія Володимировича, треті особи: ОСОБА_1 , управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, - закрити.
Протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови позивач вправі звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Судді:
О.П. Стародуб
І.В. Желєзний
В.М. Кравчук