Дата документу 31.03.2020 Справа № 331/5404/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 331/5404/19 Головуючий у 1-й інстанції: Скользнєва Н.Г. 
Провадження №22-ц/807/1299/20 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
31 березня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача:  суддів:     	Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кочеткової І.В.	

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, - 

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Позовні вимоги позивачка обґрунтувала тим, що з 23 серпня 2014 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. На даний час вони не мешкають однією сім`єю та вона має намір розірвати шлюб з відповідачем. Від шлюбу мають малолітню дитину, яка проживає з позивачкою. Відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, але має можливість її надавати, оскільки офіційно працевлаштований і отримує постійний дохід. Крім того, так як позивачка є особою з інвалідністю ІІ групи, яка потребує матеріальної допомоги, вважає, що у відповідності до ст. ст. 75, 76 Сімейного кодексу України вона має право на утримання її ОСОБА_2 у зв`язку з її непрацездатністю.

З урахуванням зазначеного позивачка просила суд:

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі ј частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менша 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до повноліття дитини.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти її на утримання у розмірі ј частини всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви, протягом строку інвалідності.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 11 грудня 2019 року і до досягнення дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог, вважаючи його таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а висновки суду, викладені у судовому рішенні, не відповідають обставинам справи, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просила скасувати рішення Жовтневого районного суд м. Запоріжжя в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання у розмірі ј частини всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви, протягом строку інвалідності та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги, не дослідив та не надав належної оцінки наданим нею доказам, а саме: квитанціям про оплату житлово-комунальних послуг та не встановив, що сума, яка залишається є меншою за прожитковий мінімум і не забезпечує елементарних потреб. Враховуючи, що вона є особою з інвалідністю та потребує матеріальної допомоги, а відповідач може надавати таку допомогу, вважає, що позовні вимоги в цій частині також мають бути задоволені.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишит без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу. 

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2019 року це 192 100 грн. (відповідно до Закону України "Про Державний бюджет на 2019 рік" з 1 січня 2019 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 1921 грн. (1921 грн. х 100 = 192 100 грн.)), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

В іншій частині судове рішення не переглядається, оскільки не є предметом апеляційного оскарження.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Рішення суду першої інстанції, в частині відмови в задоволенні позовних вимог,  мотивоване тим, що з аналізу ст. ст. 75, 76 СК України, вбачається, що аліментні зобов`язання на одного з подружжя можуть призначатися за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, зокрема: перебування у зареєстрованому шлюбі або після розірвання шлюбу - якщо особа стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу, а також коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового мінімуму рівень матеріального забезпечення.

Таким чином право на утримання (аліменти) має зазначена вище непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Проте, так як ОСОБА_1 на час звернення з позовом до суду перебувала на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області та отримувала пенсію по ІІ гр. інвалідності загального захворювання в розмірі 3 281,36 грн., її доходи забезпечують їй прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні частини четвертої статті 75 СК України.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 23 серпня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб.(а.с. 9).

Згідно зі Свідоцтвом про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

З наданої позивачем Довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією №255051, вбачається, що 17 квітня 2019 року їй присвоєно ІІ групу інвалідності загального захворювання. Можлива праця в спеціально створених умовах. Двата чергового переогляду 01 квітня 2021 року (а.с. 16).

Відповідно до довідки виданої начальником Дніпровського відділу обслуговування громадян м. Запоріжжя (сервісного центру) від 09 грудня 2019 року №1684, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ в Запорізькій області з 01 квітня 2019 року та отримує пенсію по ІІ гр. інвалідності загального захворювання в розмірі 3 281 грн. 36 коп. (а.с. 15). З копії пенсійного посвідчення, що міститься в матеріалах справи, вбачається, що термін його дії до 31 березня 2021 року.(а.с. 14).

Частинами першою та третьою статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно положень частини другої статті 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 75 СК України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у передбачених випадках після розірвання шлюбу (стаття 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення.

Таким чином, право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі №6-1111цс17.

Вказаний правовий висновок також узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 жовтня 2018 року у справі №161/16931/16ц.

Розмір пенсії позивачки, як інваліда ІІ групи, становить 3 281,36 грн. (а.с.15).

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" визначено на 2019 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність:з 1 січня 2019 року - 1 497 гривень, з 1 липня - 1564 гривень, з 1 грудня - 1638 гривень.

Отже, позивачка ОСОБА_1 на час звернення до суду з позовом, у грудні 2019 року, отримувала пенсію по інвалідності у розмірі, що забезпечував її прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги у розумінні частини четвертої статті 75 СК України та частини 2 статті 76 СК України. 

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, із урахуванням наведених норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином оцінивши подані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання ОСОБА_1 .

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо можливості відповідача надавати матеріальну допомогу позивачці, у зв`язку з його офіційним працевлаштуванням та отриманням заробітної плати, оскільки матеріали справи не містять доказів отримання відповідачем доходу достатнього для надання відповідачем позивачці матеріальної допомоги.

Доводи апеляційної скарги про те, що значна частина пенсії позивачки витрачається на оплату житлово-комунальних послуг, не свідчить про те, що рівень її матеріального забезпечення нижчий від прожиткового, адже розмір її пенсії 3 281, 36 грн., а оплата комунальних послуг є одним з обов`язків, які покладаються на користувача послугами та в разі неналежного матеріального забезпечення не могли б бути оплаченими нею.

При вирішенні справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам. 

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції - без змін. 

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню або зміні, апеляційним судом не встановлено.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382  ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 березня 2020 року.

Головуючий, суддя -  доповідач	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Гончар М.С.	Кочеткова І.В.