Постанова
Іменем України
 
27 травня 2020року
м. Київ
справа № 646/7092/17-ц
провадження № 61-37900св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Клопотов Станіслав Давидович,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2017 року у складі судді Сороки О. П. та постанову Апеляційного суду Харківської області                     від 08 травня 2018 року у складі колегії суддів: Маміної О. В., Колтунової А. І., Пилипчук Н. П., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Клопотова С. Д. про визнання недійсною заяви про відмову від прийняття спадщини, визнання недійсним у 1/4 частини свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на 1/4 частини квартири у порядку спадкування за законом.
 
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилась спадщина на 1/2 частини житлової квартири за АДРЕСА_1 , яка на праві спільної сумісної власності належала йому та померлій дружині. Заповіту ОСОБА_3 не залишила. Спадкоємцями за законом першої черги є він та син ОСОБА_2 . Він прийняв спадщину після дружини як спадкоємець, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. 03 березня 2017 року він та ОСОБА_2 звернулись до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Клопотова С. Д. із метою оформлення спадкових прав, де він зазначив про його намір прийняти спадщину після смерті дружини. Проте нотаріус запропонував йому відмовитися від своєї частки у спадщині на користь свого сина, на що отримав його відмову. Згодом нотаріус попросив покинути його кабінет на деякий час, та коли той повернувся надав йому для підпису якусь заяву. Нотаріус пояснив, що це заява про прийняття спадщини, але як виявилось пізніше, він підписав заяву про відмову від прийняття спадщини на користь його сина ОСОБА_2 . Вказаними діями відповідачів, він був введений в обман, у зв`язку з тим, що він не мав можливості прочитати документ, який підписує через поганий зір. Згодом виявилось, що заява про відмову датована 16 лютого 2017 року, а не   03 березня 2017 року, коли вони відвідували нотаріуса.
 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив визнати заяву ОСОБА_1     від 16 лютого 2017 року, подану приватному нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Клопотову С. Д. про відмову від прийняття спадщини, яка залишилася після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , - недійсною; визнати ОСОБА_1 таким, що прийняв спадщину після смерті своєї дружини ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати недійсним у          1/4 частини свідоцтво про право на спадщину за законом, реєстраційний № НОМЕР_1 , видане на ім`я ОСОБА_2 , приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовим С. Д. 26 квітня 2017 року на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 ; припинити право власності ОСОБА_2 на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 ; визнати за    ОСОБА_1 право власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті дружини ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки за своєю правовою природою відмова від прийняття спадщини є одностороннім правочином, який не допускає можливості врахування самообману як підстави для визнання його недійсним, положення статті 230 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. На підтвердження доводів щодо неможливості прочитати заяву позивач надав медичну документацію про стан його зору, складену 01 червня, 26 липня та 29 серпня 2017 року, тобто складену через декілька місяців після звернення до нотаріуса. Більше того, в матеріалах справи міститься власноручно складена та підписана позивачем заява від 26 квітня 2017 року. Крім того, на відповіді нотаріуса від 25 травня 2017 року міститься власноручне зауваження ОСОБА_1 щодо вказаної відповіді, датоване 30 травня 2017 року. Рекомендована лікарями операція на очах позивачеві проведена лише вкінці серпня 2017 року, проте до її проведення позивач самостійно писав, що підтверджується матеріалами справи. Крім того, з оглянутого судом оригіналу Реєстру для реєстрації нотаріальних дій, наданого в судовому засіданні Клопотовим С. Д. , убачається, що навпроти кожної дії, яку вчиняв нотаріус в інтересах позивача міститься особистий підпис ОСОБА_1 . Таким чином, позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження неможливості прочитати оспорювану заяву в момент її підписання, а надана суду документація не свідчить про повну відсутність зору в момент підписання оспорюваної заяви. Доказів того, що позивач діяв не добровільно, не на власний розсуд, під тиском або обманом суду не надано. Так, саме ОСОБА_1 запропонував сину звернутися до нотаріуса Клопотова С . Д . , із яким відповідач раніше не був знайомий. Саме ОСОБА_1 був ініціатором оформлення спадщини після смерті ОСОБА_3 на сина ОСОБА_2 . Доводи позивача про те, що незнайомі особи у нотаріуса раптом стали вмовляти його відмовитися від спадщини на користь сина нічим не підтверджуються та є алогічними.
 
Постановою Апеляційного суду Харківської області від 08 травня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що після спливу шестимісячного строку для прийняття спадщини позивач не звертався до нотаріуса щодо видачі свідоцтва про право на спадщину. Лише 26 квітня 2017 року ОСОБА_1 подав заяву, в якій просив не видавати документи про право власності своєму синові, оскільки має намір звертатись до суду. Таким чином, дії позивача свідчать про те, що він розумів, що відмовився від спадщини, тому не має права на оформлення своїх спадкових прав. Матеріали справи містять власноручно складену та підписану позивачем заяву від 26 квітня 2017 року. При цьому на заяві позивачем зазначений навіть час її подання             «10 часов 15 минут» (а. с. 18), що свідчить про можливість позивача у звичайних умовах розбірливо писати та читати текст. Крім того, на відповіді нотаріуса            від 25 травня 2017 року ОСОБА_1 надав власноручне зауваження від 30 травня 2017 року.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги
 
У червні 2018 року  ОСОБА_1  подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 08 травня 2018 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що він очікував на справедливий розгляд його справи щодо його цинічного обману, натомість суди ухвалили упереджене рішення. Відповідачі вчинили щодо нього обман, що підтверджується наданими ним доказами. Через тяжке захворювання очей він не міг підписати текст заяви, оскільки взагалі не бачив її тексту. Підписуючи заяву він вважав, що підписує заяву саме про прийняття спадщини.
 
У своїй касаційній скарзі  ОСОБА_1  просив проводити розгляд справи у судовому засіданні за його участі.
 
Підстави для задоволення такого клопотання відсутні, виходячи з наступного.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга).
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. Абзац другий частини першої статті 402 ЦПК України визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.
Відповідно до частини першої, другої третьої та п`ятої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. У попередньому судовому засіданні суддя-доповідач доповідає колегії суддів про проведення підготовчої дії та обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. Суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.
 
Разом із тим як зазначено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
З огляду на відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, та того, що жоден із суддів Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду не дійшов висновку про призначення справи до судового розгляду, вказане клопотання ОСОБА_1 не підлягає задоволенню. 
 
Учасники справи своїм правом надати відзив на касаційну скаргу не скористалися.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою судді Верховного Суду Олійник А. С. від 27 червня 2018 року відкрито провадження у справі, витребувано справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
14 серпня 2018 року справа надійшла до суду касаційної інстанції.
 
Рішенням зборів суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду           від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя», вирішено здійснити перерозподіл справ, у яких касаційні скарги подані до Верховного Суду у 2017-2018 роках.
 
На підставі повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа передана судді Ступак О. В.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.
 
Обставини встановлені судами
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилась спадщина на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . Вказане нерухоме майно належало на праві спільної сумісної власності         ОСОБА_3 та ОСОБА_1 
 
16 лютого 2017 року син ОСОБА_3 та ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу          Клопотова С. Д. із заявою про прийняття спадщини.
 
Цього ж дня ОСОБА_1 подав до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Клопотова С. Д. заяву про відмову від прийняття спадщини.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
 
За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
 
Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини (згідно з частиною другою статті 1272 ЦК України). Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги (частина друга статті 1274 ЦК України).
 
Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.
 
Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.
 
Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, встановивши, що при підписанні заяви, зареєстрованої 16 лютого 2017 року, про відмову від спадщини, ОСОБА_1 зазначив, що йому роз`яснено про безумовність та беззастережність його заяви про відмову від прийняття спадщини, а також право на відкликання цієї зави до закінчення шестимісячного строку з часу відкриття спадщини, та з урахуванням того, що наявність умислу в діях відповідачів, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, дійшли правильного висновку про те, що позивач як спадкоємець за законом скористався своїм правом відмови від спадщини. Отже, підписуючи заяву про відмову від спадщини з усіх підстав на користь свого сина, ОСОБА_1 свідомо позбавив себе права на частку у спадщині.
 
При цьому, відмовляючись від спадщини, спадкоємець усвідомлював значення своїх дій, розумів обставини, що мають істотне значення. Нотаріус роз`яснив зміст норм статей 1270, 1272, 1273, 1220 ЦК України. 
Доводи заявника про те, що підписуючи заяву він вважав, що підписує заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , є безпідставними, оскільки після спливу шестимісячного строку для прийняття спадщини позивач не звертався до нотаріуса щодо видачі свідоцтва про право на спадщину, і лише 26 квітня 2017 року ОСОБА_1 подав заяву, в якій просив не видавати документи про право власності своєму синові, оскільки має намір звертатись до суду, що свідчить про те, що ОСОБА_1 знав, що відмовився від спадщини, а отже, відсутні підстави вважати що до позивача при підписанні заяви про відмову від прийняття спадщини ОСОБА_2 та приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовим С. Д., застосований обман.
 
На підтвердження доводів щодо неможливості прочитати заяву, позивач надав медичну документацію, яка складена через декілька місяців після звернення до нотаріуса. Рекомендована лікарями операція на очах позивачеві проведена лише в кінці серпня 2017 року, проте до її проведення позивач самостійно писав, що підтверджується матеріалами справи, зокрема власноручно складеною та підписаною позивачем заявою від 26 квітня 2017 року. При цьому на заяві позивачем зазначений навіть час її подання «10 часов 15 минут» (а. с. 18), що свідчить про можливість ОСОБА_1 у звичайних умовах розбірливо писати та читати текст. 
 
В оцінці дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права щодо аналізу зібраних у справі доказів Верховний Суд врахував, що неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог стало однією з підстав для вмотивованого висновку судів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки саме зазначені позивачем обставини, а не висновки суду, про що зазначено в касаційній скарзі, ґрунтуються на припущеннях. Позивач мав довести належними та допустимими доказами, що відповідачем порушені його цивільні права, які підлягають захисту та поновленню.
 
Доводи касаційної скарги про те, що судами не надано оцінки доказам у справі, відхилені Верховним Судом, оскільки суди дослідили зібрані у справі докази, надали їм належну правову оцінку, заявник не зазначив, які докази, що мають істотне значення для правильності вирішення спору, не досліджені судами.
 
Інші доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками судів попередніх інстанцій, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.
 
Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі; враховуючи правомірний правовий результат вирішення спору судами першої та апеляційної інстанцій, підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи у судовому засіданні за його участі відмовити.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 08 травня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                           О. В. Ступак
 
                                                                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                              С. О. Погрібний