ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" березня 2020 р.           Справа№ 910/13150/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Владимиренко С.В.
суддів:            Демидової А.М. 
          Ходаківської І.П. 
 
при секретарі         Островерха В.Л.
за участю представників
від позивача:   Дусановський С.К., Головацький О.С.
від відповідача:  Коротюк М.Г.
від третьої особи: Ракітін С.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу                
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Атланта Інвест енд Девелопмент"
на рішення Господарського суду міста Києва від 09.01.2020 (повний текст рішення складено 17.01.2020)
у справі № 910/13150/19 (суддя Полякова К.В.) 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Атланта Білдінг" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Атланта Інвест енд Девелопмент"
за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Енергобудлізинг" 
про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Атланта Білдінг" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Атланта Інвест енд Девелопмент" про визнання недійсним договору № б/н  від 05.05.2014 про відступлення права вимоги, укладеного між позивачем, в особі директора Семенюка П. М., та відповідачем, в особі директора Дубового П. П. 
Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що позивач вказаний правочин не укладав, на дату його підписання Семенюк П. М. не був призначений на посаду директора, у зв`язку з чим не мав повноважень діяти інтересах позивача. Крім того, підписання такого договору не відповідає внутрішній волі позивача, а його зміст суперечить нормам цивільного законодавства.
Рішенням  Господарського суду міста Києва від 09.01.2020 у справі № 910/13150/19 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Атланта Білдінг" задоволено повністю. Визнано недійсним договір від 05.05.2014 № б/н про відступлення права вимоги, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Атланта Білдінг" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Атланта Інвест енд Девелопмент". Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Атланта Інвест енд Девелопмент" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Атланта Білдінг" 1 921 грн. витрат зі сплати судового збору.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Атланта Інвест енд Девелопмент" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 09.01.2020 у справі № 910/13150/19 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Товариству з обмеженою відповідальністю "Атланта Білдінг" про визнання недійсним договору від 05.05.2014 № б/н про відступлення права вимоги відмовити повністю.
Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, безпідставно відхилено заяву про застосування строку позовної давності, що призвело до прийняття невірного рішення.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2020 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Атланта Інвест енд Девелопмент" у справі № 910/13150/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: Владимиренко С.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Атланта Інвест енд Девелопмент" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.01.2020 у справі № 910/13150/19. Розгляд апеляційної скарги призначено на 10.03.2020.
12.02.2020 через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 09.01.2020 у справі № 910/13150/19 - без змін.
26.02.2020 через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи № 910/13150/19 копії постанови Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2020 у справі № 910/7208/19, задоволене судом апеляційної інстанції з урахуванням приписів ч.3 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, оскільки відповідач не мав об`єктивної можливості надати суду першої інстанції копію постанови Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2020 у справі № 910/7208/19 прийнятої після відкриття апеляційного провадження у даній справі Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2020.
05.03.2020 через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника відповідача надійшло письмове пояснення.
У зв`язку з перебуванням головуючого судді (судді-доповідача) Владимиренко С.В. на лікарняному з 02.03.2020 по 11.03.2020 включно, судове засідання у справі № 910/13150/19, призначене на 10.03.2020, не відбулося. Після виходу головуючого судді Владимиренко С.В. з лікарняного, Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2020 призначено розгляд справи № 910/13150/19 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Атланта Інвест енд Девелопмент" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.01.2020 на 19.03.2020. 
Представники позивача та третьої особи  в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили у її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Представник відповідача  в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі та просив суд її задовольнити.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне. 
Згідно з протоколом від 30.04.2014 № 1 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Атланта Білдінг" було вирішено звільнити ОСОБА_1 з посади директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Атланта Білдінг" за власним бажанням з 08.05.2014, призначити директором Семенюка П.М. з 12.05.2014 та уповноважити директора Семенюка П.М. на вчинення необхідних реєстраційних дій відповідно до вимог чинного законодавства.
05.05.2014 між позивачем, в особі директора Семенюка П. М. , як первісним кредитором, та відповідачем в особі директора Дубового П.П. , як новим кредитором, укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого первісний кредитор передає новому кредиторові, а новий кредитор приймає право вимоги, що належить первісному кредиторові, і стає кредитором за договором № Б2011/08/22 купівлі-продажу цінних паперів від 
29.09.2011, укладеним між первісним кредитором та Товариством з обмеженою відповідальністю "Енергобудлізинг".
Відповідно до п. 1.2 договору новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання всіх зобов`язань за основним договором, у тому числі щодо сплати заборгованості в розмірі 25  250 225 грн.
Заборгованість боржника за основним договором виникла у зв`язку з передачею первісним кредитором боржнику цінних паперів - облігацій дисконтних іменних емітента Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Міськбудінвест", код ЄРПОУ 31175387, номінальною вартістю 75 грн. за 1 облігацію, в кількості 388465 облігацій, договірною вартістю 65 грн. за 1 облігацію, на загальну суму 25  250 225 грн. (пункт 1.3 договору).
Згідно з п. 1.4 договору строк сплати боржником заборгованості за основним договором встановлено до 30.08.2020 року.
Пунктами 2.1, 2.2 договору передбачено, що згідно з відступленням права вимоги за цим договором новий кредитор сплачує первісному кредитору винагороду в розмірі 25250 грн. шляхом безготівкового перерахування на поточний рахунок первісного кредитора. Строк сплати винагороди до 28.02.2017.
У лютому 2017 року на поточний рахунок позивача надійшли грошові кошти в загальному розмірі 25 250 грн., а саме: 08.02.2017 у розмірі 5 500 грн., 09.02.2017 у розмірі 10 000 грн., 10.02.2017 у розмірі 9 750 грн. із призначенням платежу "оплата за відступлення права вимоги зг.дог.№б/н від 05.05.2014 без ПДВ", внесені на підставі квитанцій про здійснення касових операцій через  касу банку готівкових коштів від відповідача  через фізичну особу.
31.03.2017 позивач звернувся до відповідача з листами № 1, 2, в яких повідомив про надходження вказаної суми грошових коштів, а також про те, що ніколи не укладав із відповідачем договору про відступлення права вимоги від 05.05.2014. Відтак, позивач відмовився від прийняття вказаних коштів та просив повідомити платіжні (банківські) реквізити для повернення цих коштів, оскільки позивач не мав номеру рахунку відповідача для їх повернення з урахуванням їх внесення згідно квитанцій про здійснення касових операцій через  касу банку готівкових коштів від відповідача  через фізичну особу. 
Відповідач листом № 01/04-18 від 18.04.2017 повідомив позивача, що між сторонами вказаний договір був укладений та відповідач на його виконання перерахував грошові кошти.
13.05.2019 відповідач звернувся до позивача з претензією № 13/05-19 щодо виконання позивачем умов договору про відступлення права вимоги від 05.05.2014 у частині передачі всіх необхідних документів, що підтверджують відповідні права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергобудлізинг".
Спір у даній справі виник у зв`язку з тим, що позивач вказаний правочин не укладав,  на дату його підписання Семенюк П. М. не був призначений на посаду директора, у зв`язку з чим не мав відповідного обсягу повноважень на укладення  спірного правочину, а тому спірний правочин укладений особою, яка не мала жодних повноважень діяти від імені позивача.
Одним із способів захисту цивільного права на підставі ч. 2    ст. 16 Цивільного кодексу України може бути зокрема, визнання правочину недійсним.
За приписами ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлено ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 Цивільного кодексу  України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 
Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України загальними вимогами, додержання яких є необхідними для чинності правочину, є, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
За приписами п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі постанова Пленуму № 9) відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2 ст. 4 ГПК    України).
Під охоронюваними законом інтересами згідно рішення Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлене загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкованого у суб`єктивному праві простого легітимного дозволу, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.
Аналіз згаданих положень дає підстави вважати, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин за приписами ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Правочином на підставі ч.1 ст. 202 Цивільного кодексу України є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).
Сторони згідно ст. 627 Цивільного кодексу України є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 628  Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
За приписами ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, які визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Положеннями п. 3 ч.1 ст. 3, ст. 6    Цивільного кодексу України закріплено принцип свободи договору, який передбачає право суб`єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на свій розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
За змістом ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Відповідно до частин 1, 3 статті 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 29.10. 2019 у справі №    904/355/19 викладено висновки щодо застосування ст.ст.92,241 Цивільного кодексу України та ст.ст.7,9,10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" до спірних правовідносин, які враховуються судом апеляційної інстанції згідно ч.4 ст.236 Господарського процесуального кодексу України при прийнятті постанови у даній справі.
Положеннями статті 92 Цивільного кодексу України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.
Статтею 241 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.
Отже, стаття 241 Цивільного кодексу України презюмує наявність у представника певного обсягу повноважень, належним чином та у встановленому порядку наданих йому особою, яку він представляє, а також встановлює випадки й умови набуття чинності правочином, вчиненим від імені довірителя його представником, коли останній перевищив обсяг наданих йому повноважень. За таких обставин ця норма ЦК України не може бути застосована до правовідносин, коли правочин укладений від імені особи іншою особою, яка взагалі не була уповноважена на таке представництво і не мала жодних повноважень діяти від імені свого довірителя, а отже, не могла їх і перевищити.
Такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 25.05.2016 у справі № 6-2612цс15, а також Верховний Суд у постановах від 25.04.2018 у справі № 710/2175/15-ц, від 31.10.2018 у справі №664/998/17, від 07.11.2018 у справі № 466/10270/15-ц, від 31.01.2019 у справі № 922/4371/17.
Статтею 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" передбачено, що Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.
Відповідно до статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань " в Єдиному державному реєстрі містяться, зокрема, відомості про керівника юридичної особи, а за бажанням юридичної особи - також про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо, дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи.
Згідно з частинами першою та третьою статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі з третьою особою, крім, випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.
Оспорюваний договір підписано 05.05.2014 від імені позивача Семенюком П. М. , зазначеним в правочині як директор ТОВ "Атланта Білдінг".
В матеріалах справи наявна копія протоколу від 30.04.2014 № 1 загальних зборів учасників ТОВ "Атланта Білдінг", за результатами яких вирішено звільнити ОСОБА_1 з посади директора ТОВ "Атланта Білдінг" за власним бажанням з 08.05.2011 та призначити директором Семенюка П.М. з 12.05.2014.
Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 05.05.2014 - дату укладення спірного правочину, керівником ТОВ "Атланта Білдінг" значиться ОСОБА_1 .
Крім цього, слід зазначити, що сторона має проявляти розумну обачність та перевіряти інформацію в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стосовно керівника юридичної особи, а отже і нести наслідки такої необачності у вигляді недійсності договору, про що зазначив Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 29.10.2019 у справі №    904/355/19.
Відповідач міг та повинен був знати про відсутність повноважень у Семенюка П.М. на підписання договору відступлення права вимоги, оскільки дана інформація була загальнодоступною та містилася в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на момент укладення спірного правочину та відповідала рішенню загальних зборі учасників ТОВ "Атланта Білдінг" від 30.04.2014.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку,  що спірний правочин укладений 05.05.2014 від імені позивача особою, яка не мала на той час повноважень діяти від імені ТОВ "Атланта Білдінг", не був призначений на посаду директора товариства позивача, а відтак не мав повноважень на укладення та підписання від імені позивача оспорюваного правочину. 
При цьому, покладення на таку особу в подальшому повноважень директора не змінює факту їх відсутності на час вчинення оспорюваного правочину.
        Надана представником відповідача копія постанови Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2020 у справі № 910/7208/19  за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Атланта Інвест енд Девелопмент" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Атланта Білдінг"  за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Енергобудлізинг"  про зобов`язання передати документи що засвідчують права які були передані згідно договору про відступлення права вимоги №б/н від 05.05.2014 та інформацію яка є важливою для їх здійснення за основним договором (договір №Б2011/08/22 купівлі-продажу цінних паперів від 29.09.2011), якою рішення господарського суду міста Києва від 28.10.2019 у справі №910/7208/19 про задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Атланта Інвест енд Девелопмент" залишено без змін, не свідчить про відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного правочина у данній справі, оскільки у справі №910/7208/19 суд враховував презумпцію правомірності правочину, розглядав позовні вимоги про виконання правочину, а не про визнання його недійсним. 
Щодо посилань відповідача на виконання ним умов спірного договору шляхом перерахування позивачу грошових коштів за відступлення права вимоги, слід зазначити, що виконання сторонами правочину не зумовлює неможливості визнання його недійсним, враховуючи що за положеннями статті 216 Цивільного кодексу України передбачено застосування реституції в якості наслідку недійсності правочину задля повернення його сторін у первісний стан.
Отримавши від відповідача суму грошових коштів за оспорюваним правочином, позивач звернувся до відповідача з листом щодо їх повернення на рахунок останнього, а відтак вказані дії позивача не свідчать про наступне схвалення ним такого правочину. 
Крім того Верховний Суд України у постанові від 25.05.2016 у справі № 6-2612цс15, а також Верховний Суд у постановах від 25.04.2018 у справі № 710/2175/15-ц, від 31.10.2018 у справі №664/998/17, від 07.11.2018 у справі № 466/10270/15-ц, від 31.01.2019 у справі № 922/4371/17 щодо застосування статті 241 Цивільного кодексу України, зазначив, що ця норма  Цивільного кодексу України презюмує наявність у представника певного обсягу повноважень, належним чином та у встановленому порядку наданих йому особою, яку він представляє, а також встановлює випадки й умови набуття чинності правочином, вчиненим від імені довірителя його представником, коли останній перевищив обсяг наданих йому повноважень. За таких обставин ця норма ЦК України не може бути застосована до правовідносин, коли правочин укладений від імені особи іншою особою, яка взагалі не була уповноважена на таке представництво і не мала жодних повноважень діяти від імені свого довірителя, а отже, не могла їх і перевищити.
Одночасно суд відхиляє посилання відповідача на не внесення позивачем отриманих за договором коштів на депозит нотаріуса, нотаріальної контори, оскільки положення статті 537 Цивільного кодексу України передбачають наявність саме права, а не обов`язку сторони зобов`язання виконати свій обов`язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори, та застосовуються за наявності визначених згаданою статтею умов.
Внесення відповідачем оплат за спірним правочином відбулося згідно з копіями квитанцій про здійснення касових операцій, через касу банку  готівкових коштів від відповідача через фізичну особу, а тому позивач не мав зворотнього номеру рахунку для повернення цих коштів одразу після отримання.
Обґрунтування позивача щодо недійсності спірного правочину внаслідок невідповідності його умов вимогам добросовісності, розумності та справедливості, не знайшли свого підтвердження, однак не впливають на встановлені судом інші обставини щодо наявності підстав для визнання такого правочину недійсним.
Відповідачем подано суду заяву про застосування строку позовної давності, оскільки вчинення спірного правочину мало місце 05.05.2014.
Оспорюваний правочин вчинено представником за відсутності на те відповідних повноважень, а відтак вперше юридична особа позивача мала змогу дізнатися про наявність такого правочину з дня перерахування відповідачем через фізичну особу на рахунок позивача грошових коштів на його виконання, а саме з 08.02.2017.
Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За змістом частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 
Відтак, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, за захистом яких той звернувся до суду.
Відповідно до частини 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що строк позовної давності до вимог про визнання недійсним правочину на момент звернення до суду з позовом  23.09.2019 не пропущений, а також  про доведеність позивачем обставин недійсності оспорюваного правочину, у зв`язку з чим підставно задовольнив позовні вимоги.
Згідно ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст.  74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Статтями 76, 77 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставин, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
   Згідно  ч. 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.
В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими. 
Доводи, наведені відповідачем в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу на підставі вищевикладеного та не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 09.01.2020 у справі № 910/13150/19  прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Атланта Інвест енд Девелопмент"  задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду міста Києва від 09.01.2020 у справі № 910/13150/19  слід залишити без змін. 
Згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю "Атланта Інвест енд Девелопмент".
Керуючись ст. ст. 129, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1 . Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Атланта Інвест енд Девелопмент"  залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 09.01.2020  у справі № 910/13150/19 - без змін.
2. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Атланта Інвест енд Девелопмент".
3. Матеріали справи № 910/13150/19 повернути до Господарського суду міста Києва.
4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст.ст. 287, 288,289 Господарського процесуального кодексу України. 
         Повний текст постанови складено 23.03.2020.

Головуючий суддя                                                            С.В. Владимиренко 

Судді                                                                                А.М. Демидова

                                                                                І.П. Ходаківська