ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.2020 року                                                                                м. Одеса
Єдиний унікальний номер справи №520/19397/18
Номер апеляційного провадження № 22-ц/813/2394/20
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого - Колеснікова Г.Я. (суддя-доповідач),
суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,
за участю секретаря Сороколет Ю.С.,
учасники справи:
позивач – акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»;
представник позивача – Крилова Олена Леонідівна,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Крилової Олени Леонідівни в інтересах акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Київського районного суду м.Одеси від 05 лютого 2019 року у складі судді Бескровного Я.В.,
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2018 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі – АТ КБ «Приватбанк», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с.2-4).
Позовні вимоги мотивовані тим, що 25 жовтня 2011 року між банком та ОСОБА_1   укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 3 600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 % на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 
Взяті на себе зобов`язання відповідач належним чином не виконував, у зв`язку з чим  станом на  25 листопада 2018 року  виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 11 644,34 грн., з яких: 
-заборгованість за відсотками за користування кредитом – 1 654,11 грн.;
-заборгованість за пенею – 8 959,55 грн., 
-штраф (фіксована частина) – 500 грн.; 
-штраф (процентна складова) – 530,68 грн., 
яку банк просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 05 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено (а.с.45).
Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено факту укладення кредитного договору та надання відповідачу кредиту.

Доводи апеляційної скарги
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 в інтересах банку,посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення позовних вимог банку у повному обсязі (а.с.50-53). 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення не врахував, що:
-підписавши анкету-заяву, відповідач уклав з банком кредитний договір в порядку ч.1 ст.634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого банком договору, тому відсутність підпису боржника на Умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору;
-відповідач тривалий час користувався кредитної карткою, отримував кредитні кошти та сплачував заборгованість.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Учасники судового процесу про судове засідання, призначене на 16 червня 2020 року 14.00 год. в Одеському апеляційному суді, сповіщені належним чином, заяв про відкладення розгляду справи у зв`язку з карантином та бажанням особисто приймати участь у її розгляді не подавали, що відповідно до правил ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду у їх відсутність (а.с.125-126). Зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_1 не відомо, про що свідчить інформація відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, тому відповідач у відповідності до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України сповіщений через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.38,104,124,126).

Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Встановлені судом фактичні обставини справи
Судом встановлено, що 25 жовтня 2011 року ОСОБА_1 , ознайомившись з Умовами та правилами надання банківських послуг, підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк». В анкеті зазначено, що клієнт згоден з тим, що ця анкета-заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складають між банком та ним договір про надання банківських послуг, він ознайомився та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які надані йому для ознайомлення у письмовому виді. 
ОСОБА_1 зобов`язався виконувати вимоги Умов та правил користування надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх зміною на сайті ПАТ КБ «Приватбанк»: www.privatbank.ua. При цьому ОСОБА_1 виявив бажання оформити на своє ім`я платіжну картку «Універсальна» з кредитним лімітом 5 000 грн. (а.с.13).
Після підписання кредитного договору ОСОБА_1 була надана кредитна картка № НОМЕР_1 , термін дії якої до травня 2015 року, а 30 травня 2015 року ОСОБА_1 надана картка № НОМЕР_2 з терміном дії до січня 2019 року (а.с.54).
25 жовтня 2011 року відповідач підписав довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», у якій зазначено умови, строк та порядок погашення кредиту (а.с.14).
Так, згідно з цією довідкою базова ставка відсотків за користування кредитними коштами становить 2,5 % на місяць, яка нараховується на залишок заборгованості, що, відповідно, складає 30 % річних. Строк внесення щомісячних платежів – до 25 числа місяця, наступного за звітним. Крім того, передбачено сплату пені за несвоєчасне погашення заборгованості і штрафів за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань більш, ніж на 30 днів. Довідка містить підпис боржника, що з фінансовими умовами надання платіжної картки та прикладами розрахунку плати за користування кредитними коштами він ознайомлений (а.с.14). 
З матеріалів справи вбачається, що 25 жовтня 2011 року проведено старт карткового рахунку за кредитною карткою № НОМЕР_1 , встановлено кредитний ліміт 3 600 грн., який неодноразово змінювався, зокрема був збільшений до 4 100 грн. 
Таким чином відповідач на власний розсуд визначився із вибором контрагента та визначені умови спірного договору.
За інформацією, що міститься у виписці з рахунку за кредитною карткою вбачається, що першу операцію за кредитним договором ОСОБА_1 здійснив 25 жовтня 2011 року, а саме: зняття з банкомату грошових коштів на загальну суму 2 000 грн. (а.с.61 зворот - 62). Згодом відповідач постійно користувався кредитною карткою: знімав кредитні кошти, здійснював оплату покупок, поповнював рахунок у терміналі самообслуговування для погашення заборгованості, зараховував перекази з електронної системи банку «Приват24» на свій картковий рахунок за спірним договором та сплачував передбачені щомісячні страхові платежі (а.с.55-70).
Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості за кредитним договором, укладеним із ОСОБА_1 , станом на 25 листопада 2018 року утворилася заборгованість у розмірі 11 644,34 грн.
Суд першої інстанції оцінив додані до позовної заяви Умови і правила надання банківських послуг, звернувши увагу на те, що вони не підписані відповідачем, та прийшов до висновку, що відсутні відомості щодо укладання кредитного договору між сторонами.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
За нормами ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).
Згідно з ст.6, ч.1 ст.627 та ч.1 ст.628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Банк, обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості, в тому числі її розмір і порядок нарахування, послався на Умови і правила надання банківських послуг і Тарифи з обслуговування кредитної карти «Універсальна», зафіксовані у довідці про умови кредитування з використанням кредитної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», як на невід`ємні частини договору про надання банківських послуг.
Довідка про умови кредитування з використанням кредитної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 25 жовтня 2011 року, у якій зафіксовані тарифи з обслуговування кредитної карти «Універсальна», підписана ОСОБА_1 , тобто при отриманні кредитної картки відповідач погодився із встановленими банком у цій довідці процентами за користування кредитними коштами, порядком повернення кредиту і штрафними санкціями за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань.
Саме по собі посилання на не підписання Умов та правил надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин.
Встановлено, що прийняті на себе зобов`язання за вказаним кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» виконало своєчасно і повністю, надававши кредиті ресурси в повному обсязі. У свою чергу, взяті на себе зобов`язання ОСОБА_1 належним чином не виконував, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість за відсотками у розмірі 1 654,11 грн., які нараховані в межах строку кредитування та не сплачені відповідачем при погашенні заборгованості за тілом кредиту. 
Відповідач, отримавши кредитну картку із встановленим кредитним лімітом, фактично користувався кредитними коштами, здійснював фінансові операції, поповнював кредитну карту і погашав борг, а у подальшому йому оформлено ще дві карти за цим же картковим рахунком (а.с.54,55-70).
Користуючись кредитною карткою, ОСОБА_1 знав про встановлені банком тарифи з її обслуговування, які будуть застосовані до нього у зв`язку з фактичним користуванням кредитними коштами, так як підписав довідку про умови кредитування.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 отримав кредитну картку у АТ КБ «Приватбанк» і користувався кредитним коштами на оплатних умовах за тарифами, які узгоджені сторонами у довідці про умови кредитування з використанням кредитної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 25 жовтня 2011 року, підписаній відповідачем (а.с.14).
Враховуючи, що зазначеною довідкою, яка підписана відповідачем, визначено розмір відсотків за користування кредитом, то вони підлягають стягненню.
Зазначена позиція узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 382/327/18-ц. 
Проте при вирішені питання щодо статусу Умов і правил надання банківських послуг як невід`ємної частини договору про надання банківських послуг суд апеляційної інстанції дійшов висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин ч.1 ст.634 ЦК України щодо договору приєднання, з огляду на те що Умови і правила надання банківських послуг неодноразово змінювалися банком за період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом.
За відсутності доказів того, що саме додані до позову Умови і правила надання банківських послуг розумів ОСОБА_1 при поданні анкети-заяви, ознайомився та погодився із ними, ці Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма укладеного із відповідачем договору про надання банківських послуг.
Такі висновки узгоджуються із висновками щодо застосування норм матеріального права, які викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що зібраними у справі доказами підтверджено укладення 25 жовтня 2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредитного договору. 
Відповідно до укладеного договору від 25 жовтня 2011 року ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, поповнював рахунок за спірним договором у терміналі самообслуговування для погашення заборгованості, зараховував перекази з електронної системи банку «Приват24» на свій картковий рахунок за спірним договором та сплачував передбачені щомісячні страхові платежі (а.с.55-70).
З огляду на вказане неможна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.
Оскільки позичальник належним чином не виконав умови кредитного договору, тому утворилася заборгованість перед банком, яка і підлягає до стягнення на користь кредитора.
Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості за кредитним договором, укладеним із ОСОБА_1 , станом на 25 листопада 2018 року утворилася заборгованість у розмірі 11 644,34 грн., з яких
-заборгованість за відсотками за користування кредитом – 1 654,11 грн.;
-заборгованість за пенею – 8 959,55 грн., 
-штраф (фіксована частина) – 500 грн.; 
-штраф (процентна складова) – 530,68 грн. 
Відповідачем розрахунок заборгованості не спростовано.
Разом з тим, відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Тобто вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6 ст.3, ч.3 ст.509 та ч.1, 2 ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
З розрахунку заборгованості вбачається, що розмір неустойки значно перевищує розмір збитків. При цьому, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Тому захист від цих зловживань має базуватись на положеннях законодавства, зокрема ч.3 ст. 551 ЦК України.
З огляду на ступень виконання зобов`язання боржником – відсутність заборгованості за тілом кредиту, наявність лише заборгованості за процентами у розмірі 1 654,11 грн., не надання доказів позивачем про наявність негативних наслідків через прострочення виконання зобов`язання.
З урахуванням наведеного, колегія суддів прийшла до висновку про можливість зменшення розміру пені до розміру заборгованості за відсотками, а саме: до 1 654,11 грн. 
Щодо стягнення штрафів колегія суддів прийшла до такого.
Цивільно-правова відповідальність – це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.
Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).
Положеннями ст.549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно зі ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення – строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові 
від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-2003цс15 та відповідає усталеній практиці Верховного Суду, викладеній у постановах: від 13 лютого 2019 року у справі № 216/2813/15 (провадження № 61-38341св18), від 13 лютого 2019 року у справі № 523/17197/15-ц (провадження № 61-24792св18), від 13 лютого 2019  року у справі № 2-884/10 (провадження № 61-24993св18), від 06 травня 2020 року у справі № 358/384/19 (провадження № 61-2013св20) тощо.
У постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 відсутній висновок про те, який же вид неустойки (штраф чи пеню) підлягає стягненню та який критерій має бути застосовано для його вибору.
Тлумачення ст.ст.3,549 ЦК України дозволяє стверджувати, що при виборі того який вид неустойки (штраф чи пеня) повинен стягуватися, слід враховувати справедливість і розумність (п.6 ст. 3 ЦК України). 
На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку про неможливість стягнення з відповідача штрафів (як процентної, так і фіксованої частин), як таких, що є нерозумним і несправедливим при одночасному стягненні пені.
Зазначене з одного боку забезпечить дотримання справедливого балансу інтересів сторін, а з іншого дозволить реалізувати забезпечувальну функцію неустойки.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції.
Суд першої інстанції, порушуючи норми матеріального та процесуального права, зробив невірний висновок по суті спору під час ухвалення рішення у справі, не давши належним чином оцінку наявним в матеріалах справи доказам.
Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції, на підставі оцінених доказів, дійшов висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення позову та стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 3 308,22 грн., яка складається із процентів за користування кредитом – 1 654,11 грн. та пені, нарахованої за несвоєчасне виконання зобов`язань зі сплати процентів у розмірі 1 654,11 грн.
Рішення Київського районного суду м.Одеси від 05 лютого 2019 року підлягає скасуванню.

Судові витрати
Враховуючи вимоги ч.1 ст.141 ЦПК України та розмір сплаченого позивачем судового збору у сумі 4 405 грн. (за подачу позову – 1 762 грн. (а.с.1); за подачу апеляційної скарги – 2 643 грн. (а.с.71)), на користь позивача підлягає стягненню з відповідача судовий збір у розмірі 1 233,40 грн.
При цьому, колегія суддів виходила з такого розрахунку.
За позовні вимоги у розмірі 11 644,34 грн. (100%) позивачем сплачено судовий збір в загальному розмірі 4 405 грн. (100%). 
З відповідача стягнуто суму заборгованості у розмірі 3 308,22 грн., що складає 28 % від суми, що просив стягнути позивач. Тому 28 % від сплаченого судового збору складає 1 233,40 грн. (28% х 4405 / 100%). 
Відповідно до положень ч.ч.4,5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.
Відтак, датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи у сенсі положень ч.5 ст.268 ЦПК України є дата складання повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника Крилової Олени Леонідівни в інтересах акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м.Одеси від 05 лютого 2019 року скасувати.
Позов акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (код ЄДРПОУ: 14360570) заборгованість за кредитним договором у розмірі 3 308,22 грн. (три тисячі триста вісім гривень двадцять дві копійки), з яких: заборгованість за відсотками – 1 654,11 грн. (одна тисяча шістсот п`ятдесят чотири гривні одинадцять копійок), пеня 1 654,11 грн. (одна тисяча шістсот п`ятдесят чотири гривні одинадцять копійок). 
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (код ЄДРПОУ: 14360570) заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 233,40 грн. (одна тисяча двісті тридцять три гривні сорок копійок).
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом  тридцяти днів  з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 19 червня 2020 року.

Головуючий :  

Судді :