Ухвала
 
03 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 201/2355/19
провадження № 61-3137ск20
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:                                                 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,
 
розглянувши касаційну скаргу Дніпровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В. Лазаряна на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 16 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В. Лазаряна про стягнення ненарахованих та недоплачених сум стипендії, інфляційних втрат та судових витрат,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ДНУЗТ імені академіка В. Лазаряна (далі - університет) про стягнення ненарахованих та недоплачених сум стипендії, інфляційних втрат, відсотків і витрат. Позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. 
 
Позивач в своєму позові посилається на те, що його права порушуються університетом стосовно не отримання ним передбаченого законом розміру стипендії, а саме вказував, що з вересня 2012 року був студентом вказаного університету прийнятим на замовлення на денну форму навчання механічного факультету поза конкурсом, навчався за освітньо-кваліфікаційним рівнем «Бакалавр», термін навчання - до червня 2016 року, а потім далі продовжив навчання там же.
 
Зазначав, що його батько має стаж роботи на підземних роботах з повним робочим днем у шахті з видобутку вугілля понад 15 років, а тому згідно закону його син має право на отримання стипендії у розмірі прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, але фактично з вересня 2012 року по червень 2016 року стипендія ОСОБА_1 університетом виплачувалася в значно нижчому розмірі, що є порушенням.
 
Позивач вважав такі дії відповідача неправомірними і наполягав на виплаті стипендії в більшому розмірі і поверненні ненарахованих і недовиплачених сум за попередній вказаний час. На звернення позивача до відповідача з цим питанням фактично отримано відмову. Вважав вказані дії відповідача протиправними і просив стягнути з університету ненараховану і невиплачену йому стипендію за вказаний період часу з вересня 2012 року фактично по червень 2016 року включно в розмірі прожиткового мінімуму з урахуванням інфляційних втрат і відсотків, задовольнивши позов у повному обсязі.
 
Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 16 жовтня 2019 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року, позов задоволено. Стягнуто з Дніпровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В. Лазаряна на користь ОСОБА_1 ненараховану та невиплачену стипендію за період з вересня 2012 року по червень 2016 року в розмірі: 29 885,41 грн - недоплата стипендії, інфляційні втрати за цей же період в сумі 21 448,16 грн, 3 % річних - 3 388,59 грн та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн, а всього 55 490,15 грн. 
 
Рішення суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що позивач належить до категорії студентів, які є дітьми шахтарів. З огляду на те, що статтею 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» (в редакції від 05 липня 2012 року) передбачено, що особам, батьки яких є шахтарями та які мають стаж підземної роботи не менш як 15 років, гарантовано виплату за рахунок коштів державного бюджету стипендії в розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, дії відповідача щодо відмови в нарахування стипендії саме в цьому розмірі є неправомірними, оскільки вони ґрунтуються на зробленому хибному висновку.
 
14 лютого 2020 року університет засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 16 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року в зазначеній вище справі.
 
У касаційній скарзі університет просить скасувати рішення першої та постанову апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України. 
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Ціна позову у даній справі становить 54 722,16 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102 х 100 = 210 200).
 
Обґрунтовуючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження заявник покликається на підпункт «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а саме строку позовної давності.
 
Вказані доводи не дають підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки заявником не обґрунтовано фундаментального значення порушеного у касаційній скарзі питання.
 
Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не навів інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
 
Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Дніпровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В. Лазаряна на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 16 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В. Лазаряна про стягнення ненарахованих та недоплачених сум стипендії, інфляційних втрат та судових витрат. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                         А. І. Грушицький
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська