ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКР ЇНИ
03 березня 2020 року
м. Харків
Справа № 643/8089/18                        
Провадження № 22-ц/818/882/20
Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого – Хорошевський О.М.
суддів – Кісь П.В., Яцина В.Б.
за участю секретаря – Брулевича В.В.
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засідання в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування житловим приміщенням,
ВСТАНОВИВ:
У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення порядку користування житлом.
Позовна заява мотивована тим, що йому належить 1/3 частка квартири за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 згідно свідоцтва про право власності на житло від 31.05.2007 р. належить 1/3 частки квартири, а також він вважається таким, що прийняв спадщину після смерті батька - ОСОБА_4 , у вигляді 1/9 частку вищевказаної квартири, та після смерті матері – ОСОБА_5 - 2/9 частки .У зв`язку з тим, що виникають конфлікти , просить встановити порядок користування спільною власністю та виділити йому в користування кімнату житловою площею 17,4 кв. м, а також балкон розміром 3,2 кв. м, який має вхід з цієї кімнати, залишити в користуванні відповідача ОСОБА_2 кімнати розміром 17,4 кв.м та 10,5 кв. м; місця загального користування - кухню розміром 5,4 кв. м, вбиральню - 1,2 кв. м, ванну кімнату розміром 2,1 кв. м, коридор - 6,8 кв. м, вбудовану шафу - 0,8 кв. м - залишити у спільному користуванні власників.
Заочним рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2019 року позовні вимоги задоволено.
Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_2 наступним чином. Виділено ОСОБА_1 в користування кімнату житловою площею 17,4 кв. м, а також балкон розміром 3,2 кв. м, який має вхід з цієї кімнати, залишити в користуванні відповідача ОСОБА_2 кімнати розміром 17,4 кв.м та 10,5 кв. м; місця загального користування - кухню розміром 5,4 кв. м, вбиральню - 1,2 кв. м, ванну кімнату розміром 2,1 кв. м, коридор - 6,8 кв. м, вбудовану шафу - 0,8 кв. м - залишити у спільному користуванні власників.
Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2019 року року заяву відповідача про перегляд заочного рішення суду першої інстанції залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, вказує, що судом не враховано, що при такому поділі інтересів відповідача. 
Посилання на наявність порядку користування спірною квартирою не відповідає дійсності. Позивач ОСОБА_1 в спірній квартирі не мешкав і не мешкає.
Виділяючи позивачу кімнату загальною площею 17,4 кв.м. обладнану балконом суд не звернув уваги, що балкон є місцем загального користування.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що сторонам на праві спільної власності належить квартира АДРЕСА_2 . 
Згідно свідоцтва про право власності на житло від 31.05.2007 р., реєстраційний № 5-07-282160, виданого Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконкому Харківської міської ради, квартира АДРЕСА_2 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 ( а.с. 8 ).
Таким чином, ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 належало по 1/3 частині квартири АДРЕСА_2 .

Після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивачу ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 19.01.2017 р. 

Відповідач ОСОБА_2 право власності на частку квартири, отриманої в порядку спадкування не оформив, але відповідно до ст. 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину.

У виданих позивачу свідоцтвах зазначено, що ОСОБА_4 належить 2/9 частки квартири після смерті ОСОБА_5 та 1/9 частка після смерті батька ОСОБА_4 .

Таким чином, з урахуванням спадку після батька - ОСОБА_4 і спадку після матері - ОСОБА_5 позивачу належить 1/3 часток квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачу належить 2/3 частки цієї квартири.

Квартира АДРЕСА_2 складається з 3-х кімнат житловою площею 45,3 кв. м, у тому числі 1- кімната - 17,4 кв. м, 2-а кімната - 17,4 кв. м, 3-я кімната - 10,5 кв. м.; всі кімнати ізольовані; квартира має кухню площею 5,4 кв. м, вбиральню - 1,2 кв. м, ванну кімнату площею 2, 1 кв. м, коридор - 6,8 кв. м, вбудовану шафу - 0,8 кв.м; також квартира обладнана балконом розміром 3,2 кв.м; загальна площа квартири - 62,6 кв. м у відповідності до технічного паспорту ( а.с. 9-10 .)
В квартирі зареєстрований відповідач - ОСОБА_2 .
Заочне рішення районного суду мотивоване тим, що з урахуванням належності позивачу на праві власності 1/3 частини в спірній квартирі, житлова площа якої складає 45,3 кв. м, на його частку припадає 15,1 кв. м житлової площі, враховуючи технічні характеристики та порядок користування квартирою, який склався між сторонами, суд приходить до висновку про доцільність визначення порядку користування спірною квартирою відповідно до порядку, запропонованого позивачем в судовому засіданні.
Однак суд апеляційної інстанції не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.
Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Статтею 155 ЖК України закріплені гарантії прав громадян, які мають у власності жилий будинок, квартиру, згідно яких жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою).
Відповідно до частин першої, третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.
Виходячи з аналізу зазначених правових норм, слід дійти висновку, що норми регулюють саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири), виходячи з його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.
Встановлення співвласниками порядку користування будинком (квартирою) з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-79цс14.
За змістом статті 358 ЦК України первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.
При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна слід враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.
Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15.
Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-12цс13 виходячи з аналізу ст. 358 ЦК України слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим, виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.
Встановлення співвласниками порядку користування квартирою (будинком) з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Правила встановлені наведеною нормою свідчать про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.
Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.
У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.
Судова колегія виходить з того, що відповідач тривалий час користувався спірною квартирою. Позивач має інше житло, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .
Оскільки позивачу неможливо виділити у користування житлове приміщення, яке співпадало з його частиною у праві власності судова колегія вважає, що максимально близькою до його частини є одна з кімнат площею 17,4 кв.м.
Враховуючи, що спірною квартирою постійно користується ОСОБА_2 і у суду відсутні відомості про наявність у нього іншого житла, йому може бути виділено у користування кімнату, що має вихід на балкон.
Матеріали справи свідчать, що домовленості про порядок володіння та користування квартирою АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 між сторонами не досягнуто.
Позивач не зареєстрований у вказаній квартирі.
Звертаючись з позовом ОСОБА_1 просив надати йому в користування кімнату, площею 17,4 кв.м а також балкон розміром 3,2 кв.м., який має вхід з цієї кімнати, та залишити в користуванні ОСОБА_2 кімнати площею 17,4 кв. м. і 10,5 кв.м.
Доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Між співвласниками квартири виник спір, якій вони не можуть вирішити самостійно, а тому він підлягає вирішенню у судовому порядку.
Доводи про те, що балкон повинен перебувати у спільному користуванні сторін не можна вважати обґрунтованими, оскільки у такому випадку йдеться і про сумісне користування кімнатою, що можливе лише за домовленістю сторін у добровільному порядку.
З огляду на те, що сторони є співвласниками спірної квартири, які не дійшли згоди щодо порядку користування вказаною нерухомістю відповідно до належних їм часток, а тому судова колегія вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного порядку користування.
За таких обставин, керуючись принципом диспозитивності, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд доходить висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково, заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2019 року змінити, визначивши порядок користування наступним чином:
Суд правильно визначив, що 1/3 частини житлової площі складає 15,1 кв.м. 
Однак визнаючи порядок користування конкретними житловими приміщеннями за відсутності у позивача домовленість із співвласником, судова колегія вважає за можливе виділити в користування кімнату житловою площею 17,4 кв. м. зазначену у технічному паспорті як №6, без балкону, яка є ізольованою, має окремий вхід, залишити в користуванні відповідача ОСОБА_2 кімнати розміром 17,4 кв.м та 10,5 кв.м. зазначені у технічному паспорті як №5,7; і визначити місця загального користування - кухню розміром 5,4 кв. м, вбиральню - 1,2 кв. м, ванну кімнату розміром 2,1 кв. м, коридор - 6,8 кв. м, вбудовану шафу - 0,8 кв.м - які залишити у спільному користуванні власників.
За правилами ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За таких обставин, оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 слід стягнути судовий збір у розмірі 352 грн. 40 коп. у зв`язку з переглядом справи судом апеляційної інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2019 року змінити в частині визначення користування сторонами житлових приміщень.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_2 наступним чином.
Виділити ОСОБА_1 в користування кімнату АДРЕСА_6 у технічному паспорті житловою площею 17,4 кв. м, з ізольованим входом, залишити в користуванні відповідача ОСОБА_2 кімнати № 5, 7 у технічному паспорті, розміром 17,4 кв.м та 10,5 кв.м.; місця загального користування - кухню розміром 5,4 кв.м, вбиральню - 1,2 кв. м, ванну кімнату розміром 2,1 кв. м, коридор - 6,8 кв. м, вбудовану шафу - 0,8 кв. м. - залишити у спільному користуванні власників.
Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 352 грн. 40 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Головуючий                                                                О.М. Хорошевський
Судді                                                                         П.В. Кісь
                                                                                 В.Б. Яцина

повний текст постанови виготовлено 06.03.2020