Постанова
Іменем України
 
04 червня 2020 року 
 
м. Київ

справа № 127/20267/18
провадження № 61-12489св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - виконавчий комітет Вінницької міської ради, 
треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_5 , на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 лютого 2019 року у складі судді Бессараб Н. М., та постанову Вінницького апеляційного суду від 22 травня 2019 рокуу складі колегії суддів: Рибчинського В. П., Денишенко Т. О., Медвецького С. К., 
ВСТАНОВИВ:
Історія справи 
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Вінницької міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними та скасування рішення, акту прийомки до експлуатації індивідуального житлового будинку, свідоцтва про право приватної власності та в подальшому змінивши предмет позову просив суд:
визнати незаконним та скасувати пункт 2 рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 140 від 12 лютого 1999 року в частині надання земельної ділянки по АДРЕСА_4 ОСОБА_6 ;
визнати незаконними та скасувати акт прийомки до експлуатації індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_4 від 11 березня 1999 року та рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 304 від 25 березня 1999 року про його затвердження;
визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право приватної власності на будівлю № НОМЕР_1 від 29 березня 1999 pоку видане виконавчим комітетом Вінницької міської ради.
Позов мотивований тим, що рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 28 червня 1991 року № 202 було закріплено за ОСОБА_7 в постійне користування земельну ділянку площею 750 кв. м. по АДРЕСА_7 . 05 липня 1991 року управлінням архітектури ОСОБА_7 видано акт про відвід земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_8 під забудову жилого будинку. В подальшому, виконавчим комітетом Ленінської районної ради народних депутатів м. Вінниця видано свідоцтво про право особистої власності спорудження № НОМЕР_2 від 15 серпня 1991 pоку, що знаходиться по АДРЕСА_4
09 жовтня 2007 року ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_6 , якому в порядку спадкування перейшов належний ОСОБА_7 на праві власності житловий будинок та вирішив зареєструвати право власності. Рішенням державного реєстратора йому було відмовлено з підстав, що за даною адресою вже зареєстрований інший жилий будинок.
Позивач зазначає, що рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради № 140 від 12 лютого 1999 року надано в постійне користування та під залуження ОСОБА_6 для обслуговування житлового будинку земельну ділянку площею 697 кв. м. в користування та 166 кв. м. під залуження, що знаходиться по АДРЕСА_4 .
25 березня 1999 року рішенням виконкому Вінницької міської ради № 304 затверджено акт прийомки до експлуатації індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_10 , що в подальшому стало підставою для видачі свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на будівлю від 29 березня 1999 року.
Як зазначено в акті, будинок збудований нібито в 1989 році, однак акт, яким відведено землю за вищевказаною адресою виданий лише 06 квітня 1999 року.
Позивач вважає, що рішення № 140 від 12 лютого 1999 року щодо надання в постійне користування землі, акт про прийняття в експлуатацію, та відповідно свідоцтво про право власності видане ОСОБА_6 є неправомірними, виходячи з наступного.
Земельна ділянка площею 750 кв. м. по АДРЕСА_4 , була відведена під індивідуальну забудову рішенням від 28 червня 1991 року № 202 ОСОБА_8 і саме останній надано акт про відведення земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_11 під індивідуальну забудову жилого будинку .
В свою чергу, надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні, іншому громадянину, підприємству, установі, організації провадиться лише після вилучення (викупу) цієї ділянки в порядку, передбаченому ст. 31 і 32 цього Кодексу (стаття 19 ЗК України). Проте, земельна ділянка, на якій розташовано житловий будинок ОСОБА_7 в неї не вилучалась.
Крім того право постійного користування земельною ділянкою площею 750 кв.м. по АДРЕСА_4 , за ОСОБА_7 на момент прийняття спірного рішення не припинено, ані шляхом вилучення, ані шляхом добровільної відмови землекористувача.
У рішенні виконкому Вінницької міської ради № 304 від 25 березня 1999 pоку, міститься посилання на рішення виконавчого комітету № 140 від 12 лютого 1999 pоку, яким ніби то надано дозвіл на будівництво житлового будинку, однак в тексті цього рішення вказано, що ОСОБА_6 надано землю в постійне користування та під залуження для обслуговування житлового будинку.
При цьому, «залуження» та «забудова» не є тотожними поняттями.
Разом з тим, в даному рішенні не вказано жодного слова щодо передачі в постійне користування землі по АДРЕСА_4 ОСОБА_6 , саме під забудову. Відтак на момент затвердження акту, яким прийнято в експлуатацію новозбудований будинок, рішення, яким відведено земельну ділянку під забудову, було відсутнє, а отже були відсутні і підстави для будівництва жилого будинку на даній ділянці.
Також позивач наголошував, що на момент затвердження акту, за даною поштовою адресою знаходився інший житловий будинок, право власності на який зареєстровано у 1991 році за ОСОБА_7 та саме цій будівлі було присвоєно адресу по АДРЕСА_4 згідно рішення виконкому Вінницької міської ради № 200 від 04 червня 1987 року.
При цьому, приймальною комісією не взято вищевказані факти до уваги, а також прийнято в експлуатацію жилий будинок із зазначенням адреси: АДРЕСА_4 , збудований ОСОБА_6 .
Отже, рішення виконкому Вінницької міської ради № 304 від 25 березня 1999 pоку, яким затверджено акт про прийняття в експлуатацію жилого будинку по АДРЕСА_4 , ділянка площею 863 кв. м. та відповідно сам акт підлягають скасуванню.
Крім того новозбудованому об`єкту не було присвоєно жодної адреси, докази присвоєння в матеріалах інвентарної справи відсутні, при цьому ОСОБА_6 зареєстрував свій жилий будинок за адресою, за якою вже був зареєстрований інший жилий будинок.
Даний факт спричинив фактично подвійну реєстрацію за однією адресою двох різних об`єктів нерухомості, що належать/належали різним власникам від самого початку реєстрації на праві приватної власності.
Окремо звертав увагу й на те, що, як зазначалось вище по об`єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття Урядом України документу, яким встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним з документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається бюро технічної інвентаризації (до врегулювання цього питання законодавчими та нормативними актами).
При цьому, як вказано в акті про прийняття в експлуатацію, жилий будинок ОСОБА_6 збудований у 1989 році, відтак такий висновок має бути в матеріалах інвентарної справи, однак такий відсутній.
За таких обставин, враховуючи вищевказане, беручи до уваги відсутність рішення про відведення земельної ділянки ОСОБА_6 під забудову, свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 29 березня 1999 року видано з численними порушеннями, відтак підлягає скасуванню.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 лютого 2019 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 22 травня 2019 року, позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення. 
Судові рішення мотивовані тим, що позивач не надав суду оскаржуване рішення виконкому Вінницької міської ради № 304 від 25 березня 1999 року, яким було затверджено акт прийомки до експлуатації індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_4 . В матеріалах інвентаризаційних справ такий документ або його копія також відсутні, будь-які клопотання про витребування цих доказів позивачем, його адвокатом суду не заявлялися. На даний час власниками домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , їх право власності на дане домоволодіння не скасоване, однак позивач звернувся з позовними вимогами лише до Вінницької міської ради, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були залучені до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору.
Короткий зміст вимог наведених у касаційній скарзі
У липні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Вінницького міського суду від 14 лютого 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 22 травня 2019 року та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди не спростували доводів позивача щодо порушення його речових прав оскаржуваними актами. Також суд не встановив підстав для існування у будинку, що належать на праві приватної власності третім особам - адреси АДРЕСА_4 , хоча досліджував матеріали інвентаризаційної справи по обох будинках. Оскільки лише будинку, що належить позивачу рішенням міськвиконкому від 04 червня 1987 року № 200 встановлено, що по АДРЕСА_4 користувачу ОСОБА_7 присвоєний номер 5, що вбачається з копії додатку № 1/204 до вищезазначеного рішення. Крім того, судами не спростовано того факту, що позивач не може зареєструвати право власності у державному реєстрі речових прав через те, що за даною адресою вже зареєстровано інший об`єкт нерухомості. Суд апеляційної інстанції дійшов невірного висновку про визначення кола учасників процесу. Суд в постанові зазначає, що особи, яких залучено в якості третіх осіб на предмет спору на боці відповідача мали бути виключно відповідачами, оскільки є власниками майна. Проте, дані особи не порушували право позивача. Порушення його охоронюваних законом інтересів було допущено виконавчим комітетом Вінницької міської ради. 
Отже, є підстави для повернення справи на новий розгляд, оскільки судом апеляційної інстанції не були витребувані докази, які мають значення для справи, також суд першої та апеляційної інстанції не дослідили зібрані у справі докази, а саме рішення міськвиконкому від 04 червня 1987 року № 200 на підставі якого житловому будинку по АДРЕСА_4 користувачу ОСОБА_7 присвоєний номер 5, що вбачається з копії додатку № 1/204 до вищезазначеного рішення. 
Аргументи учасників справи 
У вересні 2019 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 направили відзив на касаційну скаргу, в якому просять залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_5 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 лютого 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 22 травня 2019 року без задоволення.
Відзив мотивований тим, що касаційна скарга окрім послідовного дослівного цитування апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, формального міркування та дублювання встановлених судами обставин справи, не містить жодного посилання на те, в чому полягає неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Крім того, у позивача відсутнє право звертатися з позовом про визнання протиправним та скасування пункту 2 рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 140 від 12 лютого 1999 року в частині надання земельної ділянки по АДРЕСА_4 ОСОБА_6 , оскільки вказаним рішенням права позивача не порушені, воно має індивідуальний характер не по відношенню до ОСОБА_1 . Разом з цим, обраний позивачем спосіб захисту не може вважатися ефективним в розумінні частини першої статті 2 ЦПК України, про що обґрунтовано зазначили суди в оскаржуваних рішеннях. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 09 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції. 
У вересні 2019 року матеріали цивільної справи № 127/20267/18 надійшли до Верховного Суду та 04 вересня 2019 року передано судді-доповідачу Дундар І. О.
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Позиція Верховного Суду
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги з огляду на наступне.
Судами встановлено, що рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради № 140 від 12 лютого 1999 року «Про вилучення і надання земельних ділянок в індивідуальній забудові» вирішено надати земельну ділянку по АДРЕСА_4 площею 697 кв. м в постійне користування і 166 кв. м під залуження ОСОБА_6 для обслуговування житлового будинку за рахунок міськземфонду, враховуючи висновок УМІА від 17 грудня 1998 року № 01-.
06 квітня 1999 року виконано в натурі відведення земельної ділянки під індивідуальне будівництво забудовнику ОСОБА_6 .
На момент прийняття виконавчим комітетом Вінницької міської ради рішення № 140 від 12 лютого 1999 року на ім`я ОСОБА_6 про надання останньому земельної ділянки по АДРЕСА_4 площею 697 кв.м в постійне користування і 166 кв. м під залуження для обслуговування житлового будинку за рахунок міськземфонду, дана площа земельної ділянки не перебувала у власності чи в користуванні інших осіб, в тому числі й ОСОБА_7 , тобто дана земельна ділянка була вільною і рахувалася за міськземфондом.
Рішенням виконкому Вінницької міської ради №304 від 25 березня 1999 року затверджено акт № 68 від 11 березня 1999 року прийомки до експлуатації індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_4 квартал АДРЕСА_5 на ім`я забудовника ОСОБА_6 .
Будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_4 закінчений будівництвом в 1989 році.
На даний час власниками домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».
Отже суди дійшли вірного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки до участі у справі не були залучені особи, права, свободи чи інтереси яких можуть бути порушені внаслідок розгляду справи по суті. Клопотання про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідача до суду позивачем не надано.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Висновки Верховного Суду
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлені без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_5 , залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 лютого 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 22 травня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                              І. О. Дундар
 
Є. В. Краснощоков
 
В. І. Крат