Ухвала
Іменем України
 
09 червня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 469/222/18
провадження № 61-8414ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
заявник - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика»,
суб`єкт оскарження - старший державний виконавець Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шевченко Максим Олександрович, 
стягувач - Державна судова адміністрація України,
 
розглянув касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» на ухвалу Березанського районного суду Миколаївської області від 12 лютого 2020 року у складі судді Гапоненко Н. О. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 18 травня 2020 року у складі колегії суддів: Самчишиної Н. В., Лисенка П. П., Серебрякової Т. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» (далі - ТОВ «ФК «Позика») звернулося до суду із скаргою на рішення старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шевченка М. О. (далі - Голосіївський районний відділу ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві), стягувач - Державна судова адміністрація України.
Скарга мотивована тим, що 07 жовтня 2019 року на підставі виконавчого листа № 469/222/18, виданого 07 серпня 2019 року Березанським районним судом Миколаївської області про стягнення із ТОВ «ФК «Позика» у дохід держави судового збору в сумі 91 692,00 грн, старшим державним виконавцем Голосіївський районний відділу ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Шевченком М. О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №60253780.
 
Заявник зазначав, що виконавчий лист не містить відомостей про найменування та місцезнаходження стягувача, що є порушенням частини першої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Посилаючись на наведені обставини, заявник просив визнати вказану постанову неправомірною та зобов`язати старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Шевченка М. О. повернути виконавчий лист № 469/222/18, виданий 07 серпня 2019 року Березанським районним судом Миколаївської області, до суду без прийняття до виконання.
 
Ухвалою Березанського районного суду Миколаївської області від 12 лютого 2020 року, залишеною без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 18 травня 2020 року,відмовлено у задоволенні скарги.
 
26 травня 2020 року ТОВ «ФК Позика»звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Березанського районного суду Миколаївської області від 12 лютого 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 18 травня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення скарги. 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ (далі - Закон № 460-ІХ). 
 
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення»              Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Враховуючи те, що касаційна скарга подана 26 травня 2020 року, тому вона підлягає розгляду відповідно до положень ЦПК України в редакції Закону № 460-ІХ. 
 
У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
 
Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду апеляційному        порядку;
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.
 
Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на таке.
 
Судами установлено, що заочним рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 21 травня 2019 року, яке залишено без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 25 липня 2019 року, відмовлено у задоволенні позову ТОВ «ФК» Позика» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнуто із ТОВ «ФК «Позика» у дохід держави недоплачений судовий збір у сумі 91 692,00 грн.
 
На підставі цього судового рішення Березанським районним судом Миколаївської області виданий виконавчий лист № 469/222/18 про стягнення із ТОВ «ФК «Позика» у дохід держави недоплаченого судового збору в сумі 91 692,00 грн, а 07 жовтня 2019  року постановою старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Шевченко М. О. відкрито виконавче провадження ВП № 60253780; стягувачем зазначено Державну судову адміністрацію України.
 
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, порушено їх права.
 
Пунктом 3 частини першої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) у виконавчому документі зазначаються повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи.
 
Виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону (пункт 6 частини четвертої статті 4 Закону № 1404-VIII).
 
Разом з цим, відповідно до частин першої, четвертої статті 15 Закону № 1404-VIII сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. За рішеннями про стягнення судового збору, про накладення штрафу (як засобу процесуального примусу) стягувачем є Державна судова адміністрація України.
 
Згідно з частиною першою статі 1 Закону України «Про доступ до публічної  інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні            суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
 
Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема, обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.
 
Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - Єдиний державний реєстр) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадські формування, що не мають статусу юридичної особи (пункт 7 частини першої статті 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань»). 
 
Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, є відкритими і загальнодоступними (крім реєстраційних номерів облікових карток платників податків та паспортних даних) та у випадках, передбачених цим Законом, за їх надання стягується плата.
 
Враховуючи те, що стягувач у виконавчому провадженні за рішеннями про стягнення судового збору на користь держави прямо визначений законом - Державна судова адміністрації України, відомості про яку містяться в Єдиному державному реєстрі та є відкритими і загальнодоступними, тому відсутність у виконавчому листі відомостей про найменування та місцезнаходження такого стягувача не може бути достатньою підставою для повернення державним виконавцем виконавчого листа. 
 
Таким чином, відмовляючи у задоволенні скарги, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили із того, що під час вчинення виконавчих дій державним виконавцем не порушено вимог законодавства України.
 
Висновки судів про відмову у задоволенні скарги є обґрунтованими та такими, що відповідають завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішені справ із метою ефективного захисту порушених прав, оскільки у всіх справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права.
 
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів по суті вирішення скарги та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.
 
Отже, оскаржувані судові рішення є законним та обґрунтованим, ухваленими із додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» на ухвалу Березанського районного суду Миколаївської області від 12 лютого 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 18 травня 2020 року за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» на рішення старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шевченка Максима Олександровича, стягувач - Державна судова адміністрація України відмовити. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     Г. І. Усик