ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/20138/14                                                                Суддя (судді) першої інстанції: Келеберда В.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  16 червня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
 	Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:	
 	головуючого-судді:                                                            	Черпіцької Л.Т.	
 	суддів:	Бєлової Л.В., Собківа Я.М.	
 	секретар судового засідання:	Закревська І.Л.,	
 	за участю:	 	
 	представник позивача	Єніч В.С.,	
 	представник Міністерства юстиції України	 Козиренко С.П.,	
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Міністерства юстиції України, Державної фіскальної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 червня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Міністерства доходів і зборів України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Державна податкова служба України в особі Голови комісії з проведення реорганізації Ноняка Михайла Васильовича про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням поданої 10.05.2019 заяви про збільшення позовних вимог, просив: 
- визнати протиправною бездіяльність Голови ДФСУ щодо не переведення ОСОБА_1 на рівнозначну посаду до новоутвореної установи (правонаступників Державної податкової служби України);
- визнати протиправною бездіяльність ДФСУ, пов`язану з не розглядом рапорту ОСОБА_1 від 03.11.2014;   
- зобов`язати ДФС України розглянути рапорт ОСОБА_1 від 03.11.2014 та надати відповідь на нього в строк не пізніше десяти робочих днів з дати набрання законної сили судовим рішенням у даній справі;
- визнати протиправним та скасувати наказ Державної податкової служби України від 09.04.2015 №28-0 щодо звільнення з посади та податкової міліції у запас Збройних сил ОСОБА_1 в повному обсязі;
- поновити ОСОБА_1 на службі в органах податкової міліції на посаді першого заступника начальника Головного управління податкової міліції Державної податкової служби України з 09.04.2015;
- зобов`язати Голову ДФСУ (Голову комісії з припинення) Міндоходів і зборів України в строк не пізніше десяти робочих днів з дати набрання законної сили рішенням у даній справі призначити ОСОБА_1 за переведенням до Головного слідчого управління фінансових розслідувань ДФСУ на посаду начальника Головного слідчого управління фінансових розслідувань ДФС України або на іншу посаду, рівнозначну посаді Першого заступника начальника Головного управління податкової міліції Державної податкової служби України;
- зобов`язати ДФС України в строк не пізніше десяти робочих днів з дати набрання законної сили судовим рішенням у даній справі повідомити Міністерство юстиції України шляхом направлення відповідного листа щодо скасування повідомлення про звільнення ОСОБА_1 та виключення (відкликання) з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», інформації стосовно звільнення ОСОБА_1 з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади»;
- стягнути з ДФС України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.04.2015 по дату винесення судового рішення у справі;
- зобов`язати ДФС України в строк не пізніше десяти робочих днів з дати набрання законної сили судовим рішенням у даній справі зарахувати ОСОБА_1 весь час вимушеного прогулу з 09.04.2015 до вислуги років, строків трудового та страхового стажу;
- встановити судовий контроль за виконання рішення у справі;
- судові витрати покласти на відповідачів.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2015 року, позов ОСОБА_1 був задоволений частково, визнано протиправною бездіяльність Державної фіскальної служби України щодо не розгляду рапорту та зобов`язано ДФСУ розглянути рапорт позивача від 03 листопада 2014 року та надати на нього відповідь; визнано протиправною бездіяльність ДФСУ щодо не переведення позивача на рівнозначну посаду до новоутвореної установи; зобов`язано ДФСУ призначити позивача на посаду в ДФСУ, рівнозначну посаді першого заступника начальника Головного управління податкової міліції Державної податкової служби України. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2016 року касаційну скаргу ДФС України задоволено частково, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність доказів на підтвердження того, що відповідачами був розглянутий рапорт позивача та за результатами його розгляду було прийнято рішення, відповідно вимоги про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання розглянути рапорт були обґрунтовано задоволені. 
Разом з тим, приймаючи рішення про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності щодо не переведення позивача на рівнозначну посаду до новоутвореної установи та зобов`язання призначити його на посаду в ДФС України рівнозначну посаді першого заступника начальника Головного управління податкової міліції ДПС України, вказав, що суди залишили поза увагою обставини справи з врахуванням положень Закону України «Про очищення влади».
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 червня 2019 року, з урахуванням додаткового рішення цього ж суду від 30 липня 2019 року, адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Голови Державної фіскальної служби України щодо не переведення ОСОБА_1 на рівнозначну посаду до новоутвореної установи (правонаступників Державної податкової служби України).
Визнано протиправною бездіяльність Державної фіскальної служби України пов`язану з не розглядом рапорту ОСОБА_1 від 03 листопада 2014 року.
Визнано протиправним та скасовано Наказ Державної податкової служби України від 09 квітня 2015 року № 28-о щодо звільнення з посади та податкової міліції у запас Збройних сил ОСОБА_1 в повному обсязі.
Визнано протиправним та скасовано Наказ Державної фіскальної служби України від 25 червня 2015 року № 1886-о в частині звільнення з податкової міліції у запас Збройних сил ОСОБА_1 .
Поновлено ОСОБА_1 на службі в органах податкової міліції на посаді Першого заступника начальника Головного управління податкової міліції Державної податкової служби України з 09 квітня 2015 року.
Зобов`язано Державну фіскальну службу України вжити заходів щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 від 03 листопада 2014 року у встановлений законом спосіб та надати відповідь на нього.
Зобов`язано Голову Державної фіскальної служби України розглянути у встановленому законом порядку рапорт ОСОБА_1 від 03 листопада 2014 року про переведення до Головного слідчого управління фінансових розслідувань Державної фіскальної служби України на посаду Начальника Головного слідчого управління фінансових розслідувань Державної фіскальної служби України або на іншу рівнозначну посаду.
Зобов`язано Державну фіскальну службу України повідомити Міністерство юстиції України, шляхом направлення відповідного листа, щодо скасування Повідомлення про звільнення ОСОБА_1 та виключення (відкликання) із Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», інформації стосовно звільнення ОСОБА_1 з підстав передбачених Законом України «Про очищення влади».
Стягнуто з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 квітня 2015 року по 14 червня 2019 року.
Зобов`язано Державну фіскальну службу України зарахувати ОСОБА_1 весь час вимушеного прогулу з 09 квітня 2015 року до вислуги років, строків трудового та страхового стажу.
Стягнуто з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 квітня 2015 року по 14 червня 2019 року у розмірі 481002,12 гривень.
Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді Першого заступника начальника Головного управління податкової міліції Державної податкової служби України або на іншу рівнозначну посаду.
Допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць.
Допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 9675,30 грн.
У задоволенні вимоги щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення суду відмовлено.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що посада позивача у Головному управлінні податкової міліції ДПС України не підпадає під визначення положень ст. 3 Закону України «Про очищення влади», оскільки Міндоходів України та ДФС були такими центральними органами виконавчої влади, що забезпечували формування та реалізацію державної податкової політики. Окрім того, діяльність ДПС України та податкової міліції, яка існувала в ДПС України не стосується періоду з 21.11.2013 по 22.02.2014. Однак, застосування санкцій вищевказаного Закону можливо лише відносно податкової міліції, яка існувала у структурі Міністерства доходів та зборів України, відповідно до Положення про Міністерство доходів і зборів України від 18.03.2013. В той же час, Закон України "Про очищення влади" передбачає можливість звільнення з посади, а не зі служби, проте, оскаржуваними наказами ОСОБА_1 звільнено зі служби в органах податкової міліції. Розгляд заяви позивача, поданої 22 жовтня 2014 року, про надання згоди на проходження перевірки з зазначенням в ній, при цьому, про відсутність заборон, визначених частиною 3 статті 1 Закону, було здійснено не належним чином. ДФС України порушено порядок проведення перевірки, оскільки органом, який здійснив перевірку були зафіксовані фактичні обставини, які унеможливлюють застосування приписів Закону України «Про очищення влади», проте було зроблено висновок щодо можливості застосування відповідної заборони та неправомірно не переведено позивача на рівнозначну посаду до ДФС України. Окрім того, з матеріалів справи не вбачається, а відповідачами не доведено, що позивачем вчинялися дії, які були б спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, як зазначено в Законі України «Про очищення влади»). Насамкінець, з огляду на наявність підстав для задоволення вимоги про поновлення на посаді з дати незаконного звільнення, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність задоволення похідних вимог.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Міністерство юстиції України подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на те, що позивач, обіймаючи посади першого заступника начальника Головного управління податкової міліції ДПА України та ДПС України у сукупності протягом 1425 днів, відповідає критерію здійснення очищення влади, передбаченому пунктом 7 частини першої статті 3 Закону. Водночас Закон не конкретизує у складі якого органу повинна була функціонувати податкова міліція, а також не конкретизує питання виконання функцій певного органу, натомість Закон відносить до критеріїв здійснення очищення влади саме факт обіймання посади (посад). При цьому, кожен перший заступник керівника є заступником, у той час як не кожен заступник керівника є його першим заступником. Закон чітко окреслює саме посаду першого заступника. 
Окрім того, судом першої інстанції не правильно застосовано норми матеріального права, оскільки впродовж 10 днів з дня набрання чинності Законом мали бути звільнені особи, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених лише частиною першою статті 3, а не як вказано судом - частинами першою та другою цієї статті.
Державна фіскальна служба України також подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю. Доводи апеляційної ґрунтуються на тому, що твердження суду першої інстанції про неможливість встановлення дійсної дати реєстрації листів від 21 листопада 2014 року №3398/А/99-99-04-01-014 та від 03 грудня 2014 року №3756/А/99-99-04-01-14 є лише міркуванням та не відповідають дійсності, з огляду на те, що відповідачем був наданий роздрукований витяг з журналу реєстрації вихідної кореспонденції. Судом не було враховано, що подана позивачем заява для проведення перевірки не містить дату та її форма не відповідає формі, встановленій Порядком.
Окрім того, зазначена справа не відноситься до справ незначної складності та підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, оскільки посада, яку обіймав позивач, віднесена до посад, які займають службові особи з відповідальним та особливо відповідальним становищем (примітка до ст. 50 Закону України «Про запобігання корупції». А також у суду були відсутні підстави для поновлення провадження у даній справі, оскільки обставини, що були підставою для зупинення не відпали.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач, посилаючись на те, що вимоги апеляційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, просить в її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що наказом Державної податкової адміністрації України № 363-о від 31 березня 2010 року, Позивача призначено на посаду Першого заступника начальника Головного управління податкової міліції    в системі Державної податкової адміністрації України.
У 2011 році Державна податкова адміністрація України реорганізована у Державну податкову службу України.
Наказом Державної податкової служби України номер 370-о від 11 листопада 2011 року ОСОБА_1 призначено на посаду Першого заступника начальника Головного управління податкової міліції Державної податкової служби України.
У зв`язку з реорганізацією ДПС України в Міндоходів України, а в подальшому Міндоходів України в ДФС України та відповідних реорганізаційних змін підрозділів податкової міліції, позивач звернувся до голови ДФС України та голови комісії з проведення реорганізації Міндоходів України з рапортом від 03 листопада 2014 року, в якому просив: 1) перевести його для подальшого проходження служби до ДФС України з призначенням на посаду начальника Головного управління фінансових розслідувань ДФС України; 2) з посади начальника Головного управління фінансових розслідувань ДФС України надати соціальну відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, передбачену частиною третьою статті 18 Закону України «Про відпустки».
В період з 21 листопада 201З року по 22 лютого 2014 року функціонувало саме Міністерство доходів і зборів України, а ДПС України на підставі Розпорядження КМУ від 20.03.2013 року № 166 перебувало у стадії ліквідації.
Відповідно до даних ЄДРЮОФОПГФ юридична особа з кодом 37472277 - Державна податкова служба України припинена з 24.06.2015, номер запису 10741450000038934.
Водночас позивач був призначений на посаду до Головного управління податкової міліції, що входила саме до Державної податкової служби. Позивач, як посадова особа ДПС, до нової структури переведений не був.
Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили, що ДФС України, як кінцевий правонаступник реорганізованих органів державної податкової служби та органів доходів і зборів, розглянуто рапорт позивача та переміщено його, у зв`язку із ліквідацією ДПС України, на посаду в структурі ДФС України рівнозначну займаній - першого заступника начальника Головного управління податкової міліції ДПС України в період до 22.02.2014.    
Відповідачами також не надано доказів, що підтверджують наявність підстав для переміщення позивача на нижчу посаду, або доказів відмови позивачу від призначення на рівнозначну посаду в новій структурі ДФС України при скороченні штату.
Разом з тим, згідно копій описів вкладення у цінний лист та фіскальних чеків відділення зв`язку УДППЗ "Укрпошта" ОСОБА_1 надсилав на адресу голови комісії з проведення реорганізації ДПС України Ноняка М.В. та ДФС України заяви про надання згоди на проходження перевірки, передбаченої Законом України "Про очищення влади" та оприлюднення відомостей, зазначених у заяві (а.с.16, 17, 18).
Після прийняття постанови Окружним адміністративним судом міста Києва від 31.03.2015 органом податкової служби ДПС України прийнято Наказ про звільнення Позивача з посади та податкової міліції. Відповідно до тексту даного Наказу - звільнення з посади та податкової міліції обґрунтовується порушенням вимог Закону України «Про очищення влади» відносно даної категорії посадовців.
На виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.03.2015, залишеної без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 04.06.2015, Державною фіскальною служби видано Наказ № 1886-о від 25.06.2015 року, яким прийнято на службу в податкову міліцію Державної фіскальної служби України ОСОБА_1 . Цим же Наказом генерал-майора податкової міліції ОСОБА_1 звільнено з податкової міліції у запас Збройних Сил і вказаний Наказ ґрунтується на опрацюванні матеріалів особової справи позивача та застосування до нього приписів Закону України «Про очищення влади».
У довідці про результати перевірки відомостей відносно позивача зафіксовано, що в період з 31.03.2010 по 11.11.2011 позивач перебував на посаді Першого заступника начальника Головного управління податкової міліції в системі Державної податкової адміністрації України, а в період з 11.11.2011 по дату виготовлення довідки позивач перебував на посаді Першого заступника начальника Головного управління податкової міліції ДПС України, що є підставою для застосування заборони, визначеної частиною 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади».
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Пунктом 6 частини 1 статті 5-1 Кодексу законів про працю України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 36 Кодексу законів про працю України зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору.
У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частина друга статті 40 Кодексу законів про працю України передбачає, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Таким чином, встановлена законодавцем можливість ліквідації установи з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження установи, що ліквідується, передбачає обов`язок роботодавця по переведенню працівників ліквідованої установи на іншу посаду до новоствореного органу.
Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114 (далі по тексту - Положення).
Пунктом 42 Положення визначено, переміщення по службі осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу провадиться: а) на вищі посади - в порядку просування по службі; б) на рівнозначні посади - у разі службової необхідності, проведення планової заміни в місцевостях, що зазнали радіоактивного забруднення в результаті аварії на Чорнобильській АЕС, а також для доцільнішого використання з урахуванням їх ділових і особистих якостей, стану здоров`я, віку та підготовки за новою спеціальністю; в) у зв`язку з початком навчання у закладах Міністерства внутрішніх справ - при звільненні зі штатної посади, а також у разі призначення на посаду після закінчення навчання; г) на нижчі посади - за підставами, передбаченими пунктом 45 цього Положення.
Відповідно до пункту 45 Положення переміщення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу з вищих посад на нижчі провадиться: а) при скороченні штатів; б) за станом здоров`я згідно з висновком військово-лікарської комісії; в) за особистим проханням; г) за службовою невідповідністю, виходячи з професійних моральних і особистих якостей; д) у порядку дисциплінарного стягнення відповідно до Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ або за клопотанням товариського суду честі середнього і старшого начальницького складу.
Застосовуючи зазначені норми Кодексу законів про працю України та Положення до спірних правовідносин, у процесі реорганізації органів ДПС, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що позивач, як працівник установи, що ліквідується, та співробітник податкової міліції, у зв`язку із службовою необхідністю має бути переведений на рівнозначну посаду до новоствореного органу, або переведений на нижчу посаду до новоствореного органу, однак лише за наявності підстав, встановлених у пункті 45 Положення.
Як зазначалось вище позивач звертався до голови ДФС України та голови комісії з проведення реорганізації Міндоходів України з рапортом від 03 листопада 2014 року, в якому просив перевести його для подальшого проходження служби до ДФС України з призначенням на посаду начальника Головного управління фінансових розслідувань ДФС України.
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що рапорт позивача розглянуто, як і не містять доказів про наявність підстав для переміщення позивача на нижчу посаду, або доказів відмови позивачу від призначення на рівнозначну посаду в новій структурі ДФС України при скороченні штату. 
Колегія суддів погоджується, що надані ДФС України докази лише підтверджують факт фіксації реєстрації та не доводять їх фактичне направлення чи вручення позивачу.
Таким чином бездіяльність ДФС України, як кінцевого правонаступника, щодо нерозгляду рапорту позивача від 03 листопада 2014 року та щодо не переведення позивача на рівнозначну посаду до новоутвореної установи є протиправною, що, у свою чергу, є законною підставою для зобов`язання ДФС України розглянути рапорт позивача від 03 листопада 2014 року, надати відповідь на нього та призначити позивача на посаду в структурі ДФС України, рівнозначну посаді першого заступника начальника Головного управління податкової міліції ДПС України.
При цьому, зобов`язуючи призначити позивача на рівнозначну посаду ДФС України, суд першої інстанції цілком мотивовано визначився, що саме ДФС України станом на дату винесення рішення у справі було кінцевим правонаступником реорганізованих органів податкової служби та органів доходів і зборів та в силу положень пункту 6 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року №1074, саме до ДФС України переходять права та обов`язки реорганізованих ДПС України та Міндоходів України.
Між тим, колегія суддів вважає за необхідне додатково відзначити, що суд касаційної інстанції (ухвала Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2016 року) погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що розглядали справу по першому колу, про відсутність доказів на підтвердження того, що відповідачами був розглянутий рапорт позивача та за результатами його розгляду було прийнято рішення, внаслідок чого вказав, що в цій частині - про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання розглянути рапорт, були обґрунтовано задоволені. 
Водночас, виконуючи вказівку суду касаційної інстанції щодо дослідження обставин у даній справі з врахуванням положень Закону України «Про очищення влади», колегія суддів встановила, що в період з 31.03.2010 по 11.11.2011 ОСОБА_1 перебував на посаді Першого заступника начальника Головного управління податкової міліції Державної податкової адміністрації України, а в період з 11.11.2011 перебував на посаді Першого заступника начальника Головного управління податкової міліції ДПС України. 
На виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.03.2015, залишеної без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 04.06.2015, Державною фіскальною служби видано Наказ № 1886-о від 25.06.2015 року, яким прийнято на службу в податкову міліцію Державної фіскальної служби України ОСОБА_1 . Цим же Наказом генерал-майора податкової міліції ОСОБА_1 звільнено з податкової міліції у запас Збройних Сил і вказаний Наказ ґрунтується на опрацюванні матеріалів особової справи позивача та застосування до нього приписів Закону України «Про очищення влади».
Враховуючи зміст оскаржуваного судового рішення і вирішуючи питання чи поширюються положення статті 3 Закону №1682-VII на посаду, яку займав позивач, колегія суддів приймає до уваги наступне.
16 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про очищення влади» № 1682-VII від 16 вересня 2014 року.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про очищення влади» очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.
Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист (частина 2 статті 1 Закону № 1682-VII).
Протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону (частина 3 статті 1 Закону № 1682-VII).
Відповідно до частини 5 статті 1 Закону № 1682-VII заборона, передбачена частиною 3 або 4 цієї статті, може застосовуватися до особи лише один раз.
Статтею 2 Закону № 1682-VII визначено, що заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо:
1) Прем`єр-міністра України, Першого віце-прем`єр-міністра України, віце-прем`єр-міністра України, а також міністра, керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, Голови Національного банку України, Голови Антимонопольного комітету України, Голови Фонду державного майна України, Голови Державного комітету телебачення і радіомовлення України, їх перших заступників, заступників;
[…]
6) начальницького складу органів внутрішніх справ, центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту; […].
Згідно з пунктом 7 частин 1 статті 3 Закону № 1682-VII заборона, передбачена частиною 3 статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року керівника, заступника керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу (апарату) Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції.
Тобто, відповідно до пункту 6 частини першої статті 2 Закону №1682-VII заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються, зокрема, щодо начальницького складу центрального органу виконавчої влади […], податкової міліції […].
Отже, стаття 2 Закону № 1682-VII містить перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації), а стаття 3 цього ж Закону визначає критерії, на яких ґрунтується очищення влади (люстрація).
Водночас чіткий перелік посад начальницького складу податкової міліції окремо визначено у переліку посад у пункті 6 частини першої статті 2 Закону №1682-VII. А посада заступника керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу безсумнівно визначена пунктом 7 частини першої статті 3 Закону №1682-VII.
Системний аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо начальницького складу податкової міліції за критерієм перебування на керівних посадах самостійного структурного підрозділу у складі центрального органу виконавчої влади.
Зважаючи на положення наведених норм, а також беручи до уваги, що позивач працював у визначені Законом №1682-VII періоди на посадах Першого заступника начальника Головного управління податкової міліції у складі центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову політику, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що посада позивача у Головному управлінні податкової міліції ДПС України не підпадає під визначення положень ст. 3 Закону України «Про очищення влади».
На посади, які позивач обіймав протягом означеного періоду, поширюється дія Закону №1682-VІІ, оскільки пункт 7 частини першої статті 3 цього Закону необхідно тлумачити у системному зв`язку із положеннями частини першої статті 1 та пункту 6 частини першої статті 2 цього Закону.
За таких обставин, суд першої інстанції не правильно застосував норми матеріального права, встановивши, що посада позивача не підпадає під визначення положень ст. 3 Закону України «Про очищення влади», а тому з мотивувальної частини оскаржуваного рішення слід виключити такі мотиви.
В той же час, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недостатність самого факту перебування позивача на вказаних посадах протягом сукупного строку більше одного року для застосування заборон, визначених частиною третьою статті 1 Закону №1682-VІІ.
Так, згідно з частиною 1 та частиною 2 статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
Відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Протоколу № 1 та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.
Згідно з частиною 2 статті 21 та частини 1 статті 23 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право рівного доступу до державної служби в своїй країні, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.
Відповідно до частини 1 та частини 2 статті 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права, прийнятого 16 грудня 1966 року Генеральною Асамблеєю ООН та ратифікованого Україною 12 листопада 1973 року, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право на працю, що включає право кожної людини дістати можливість заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вона вільно погоджується, і зроблять належні кроки до забезпечення цього права. Заходи, яких повинні вжити держави-учасниці цього Пакту з метою повного здійснення цього права, включають програми професійно-технічного навчання і підготовки, шляхи і методи досягнення продуктивної зайнятості в умовах, що гарантують основні політичні і економічні свободи людини.
Також, стаття 24 Європейської соціальної хартії, ратифікованої Україною 14 вересня 2006 року, з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист у випадках звільнення Сторони зобов`язуються визнати: a) право всіх працівників не бути звільненими без поважних причин для такого звільнення, пов`язаних з їхньою працездатністю чи поведінкою, або поточними потребами підприємства, установи чи служби; b) право працівників, звільнених без поважної причини, на належну компенсацію або іншу відповідну допомогу. З цією метою Сторони зобов`язуються забезпечити, щоб кожний працівник, який вважає себе звільненим без поважної причини, мав право на оскарження в неупередженому органі.
Згідно 3 статтею 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Статтею 2 Конвенції № 111 від 25 червня 1958 року «Про дискримінацію у сфері праці і зайнятості» (ратифікована Україною 04 серпня 1961 року) передбачено, що кожний член Організації, для якого ця Конвенція є чинною, зобов`язується визначити й проводити національну політику, спрямовану на заохочення, методами, що узгоджуються з національними умовами й практикою, рівності можливостей та поводження стосовно праці й занять з метою викорінення будь-якої дискримінації з приводу них.
Будь-які заходи, спрямовані проти особи, відносно якої є обґрунтовані підозри чи доведено, що вона займається діяльністю, яка підриває безпеку держави, не вважаються дискримінацією за умови, що заінтересована особа має право звертатись до компетентного органу, створеного відповідно до національної практики (стаття 4 цієї Конвенції).
Закон № 1682-VII був предметом оцінки Європейської комісії «За демократію через право» (далі - Венеціанська комісія) за зверненням моніторингового комітету Парламентської Асамблеї Ради Європи, за результатами якої Комісією схвалено два висновки: 1) Проміжний висновок № 788/2014 на 101-й пленарній сесії 12-13 грудня 2014 року у м. Венеція (далі - Проміжний висновок № 788/2014), 2) Остаточний висновок № 788/2014 на 103-му пленарному засіданні 19-20 червня 2015 року у м. Венеція (з урахуванням змін, унесених до Верховної Ради України 21 квітня 2015 року) (далі - Остаточний висновок № 788/2014).
У пункті 18 Проміжного висновку № 788/2014 Венеційська комісія відзначила, що європейські стандарти в галузі люстрації, в основному, випливають з трьох джерел:
1) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зокрема, статей 6, 8 і 14, статті 1 Протоколу 12) та практики Європейського суду з прав людини;
2) прецедентного права національних конституційних судів;
3) Резолюцій Парламентської асамблеї Ради Європи:
- «Про необхідність міжнародного засудження тоталітарних комуністичних режимів» №1481 (2006) (далі - Резолюція ПАРЄ № 1481 (2006));
- «Про заходи з ліквідації спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем» №1096 (1996) (далі - Резолюція ПАРЄ № 1096 (1996)) та додана до неї доповідь, яка містить Керівні принципи щодо відповідності люстраційних законів та подібних адміністративних заходів вимогам держави, що базується на принципі верховенства права (далі - Керівні принципи ПАРЄ).
Суд звертає увагу, що на необхідності доведеності вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, наголошує Венеціанська комісія у Проміжному (пункти 64, 82, 104) та Остаточному (пункт 18) висновках № 788/2014 щодо Закону №1682, як на загальновизнаному міжнародному стандарті.
Парламентська асамблея Ради Європи у Резолюції ПАРЄ № 1096 (1996) звертає увагу держав-членів на те, що "люстрація" застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.
Також необхідно враховувати, що застосовані до позивача обмеження, у контексті практики Європейського суду з прав людини, становлять аспект права на повагу до приватного та сімейного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції.
Гарантовані Конвенцією основоположні права і свободи є мінімальними для демократичної держави, яка її ратифікувала.
17 жовтня 2019 року ЄСПЛ прийняв рішення у справі «Полях та інші проти України» (заяви № 58812/15, № 53217/16, № 59099/16, № 23231/18, № 47749/18), яке 24 лютого 2020 року набуло статусу остаточного (далі - рішення у справі «Полях та інші проти України»), та стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців на підставі приписів Закону №1682-VII.
У цьому рішенні ЄСПЛ, із застосуванням підходу, заснованого на наслідках, визнав, що звільнення заявників на підставі Закону №1682-VII становило втручання у їхнє право на повагу до приватного життя, вказавши, що люстрацію в Україні застосовували до дуже широкого кола осіб, вона призвела до звільнення заявників тільки на тій підставі, що вони обіймали посади на державній службі за часів президентства Віктора Януковича, а закон про люстрацію не встановив конкретних незаконних дій зазначених чиновників.
Звільнення заявників було засновано на колективній відповідальності осіб, які працювали в державних установах під час правління Президента Януковича, незалежно від конкретних функцій, які вони виконували, і їх зв`язку з антидемократичними тенденціями та подіями, які відбулися в цей період (пункт 275 рішення).
Застосування до заявників встановлених Законом №1682-VII заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки. Насправді, ніколи не стверджувалося, що самі заявники вчинили які-небудь конкретні дії, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини. Вони були звільнені на підставі Закону лише тому, що обіймали певні відносно високі посади державної служби, коли пан ОСОБА_3 був Президентом України (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункт 294).
Аналіз вказаного рішення ЄСПЛ та встановленого у ньому порушення статті 8 Конвенції щодо всіх заявників, дозволяє дійти висновку, що застосований до заявників законодавчий механізм очищення влади (люстрації), визначений Законом №1682, суперечить верховенству права, оскільки порушує права людини, поважати які Україна взяла на себе міжнародні зобов`язання, ратифікувавши Конвенцію, а тому  його застосування становить порушення положень Конвенції.
Таким чином, з урахуванням тлумачення, наведеного Європейським судом з прав людини, колегія суддів вважає, що звільнення з займаної посади, засноване на колективній відповідальності, без з`ясування конкретних виконуваних функцій та особистої участі особи в узурпації влади Президентом України ОСОБА_2 , яке мало місце і у випадку позивача, не може бути визнано прийнятним в демократичному суспільстві.
Даний висновок також узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 03 червня 2020 року у справі № 817/3431/14, від 04 червня 2020 року у справі №821/4571/14.
Оцінюючи пропорційність обмежень, застосованих до позивача, щодо легітимної мети (очищення влади), якої прагнули досягти органи державної влади, колегія суддів вважає їх непропорційними, невиправданими та не необхідними у демократичному суспільстві.  
Відсутність у Законі № 1682-VII процедури та механізму, які б визначали індивідуальний підхід під час застосування встановлених ним заборон, не знімає обов`язку із суду застосовувати індивідуальний підхід при вирішенні кожного конкретного спору за критеріями правомірності та законності рішень суб`єктів владних повноважень, визначених статтею 2 КАС України.
Підсумовуючи наведене, є ґрунтовні підстави для висновку, що оскаржувані накази Державної податкової служби України від 09 квітня 2015 року № 28-о та Державної фіскальної служби України від 25 червня 2015 року № 1886-о не відповідають критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, зокрема, винесені непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване ці рішення, та становлять непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції.
Таким чином, колегія суддів вбачає правові підстави погодитись з висновком суду першої інстанції, що Наказ ДПС України № 28-о від 09.04.2015 в повному обсязі, а Наказ ДФС України 1886-о від 25.06.2015 у частині звільнення з посади та служби позивача є незаконними та мають бути скасовані, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
З огляду на те, що вказані накази правомірно визнані судом незаконними, як наслідок обґрунтовано застосовано спосіб захисту шляхом поновлення позивача на службі в органах податкової міліції, - на рівнозначній посаді у органах Державної фіскальної служби України, якою, станом на поточний момент, є посада Начальника Головного слідчого управління фінансових розслідувань Державної фіскальної служби України, або ж на іншій рівнозначній посаді.
Враховуючи попередні висновки, колегія суддів також погоджується з обґрунтованістю висновку про необхідність повідомити Міністерство юстиції України щодо внесення змін до даних відповідного Реєстру, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону «Про очищення влади» відомості про осіб, щодо яких встановлено заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, вносяться до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», що формується та ведеться Міністерством юстиції України.
Наказом Міністерства юстиції України від 16.04.2014 за №1704/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.10.2014 року за №1280/26057, затверджено Положення про Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» (надалі - Положення), яке визначає порядок формування та ведення Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» (далі - Реєстр), а також надання відомостей з нього.
Пунктом 9 вказаного Положення передбачено, що держатель вносить або вилучає в установленому порядку відомості про осіб, щодо яких застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», Реєстратори надають інформацію з Реєстру у випадках, визначених частиною другою статті 7 Закону України «Про очищення влади», забезпечують оприлюднення інформації на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України, виконують інші функції, передбачені цим Положенням.
Згідно з п. 4 Положення держатель Реєстру - Міністерство юстиції України (далі - Держатель)
Відповідно до п. 5 розділу ХХ Положення підставою для вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», є надходження до Держателя від органу, який проводив передбачену Законом України «Про очищення влади» перевірку, обґрунтованого рішення про скасування результатів перевірки, яке свідчить про відсутність підстав для застосування до особи, яка проходила перевірку, заборон, визначених статтею 1 Закону України «Про очищення влади», відповідне судове рішення, а також випадки, визначені законом.
Враховуючи наведені норми права, а також встановлені обставини у даній справі, колегія суддів вважає за необхідне погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що відомості у Єдиному державному реєстрі осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» відносно позивача підлягають виключенню.
З огляду на задоволення вимоги про поновлення на посаді з дати незаконного звільнення, судом першої інстанції обгрунтовано задоволено й похідні вимоги відносно виплати суми середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, а також вимога відносно зарахування Позивачеві весь час вимушеного прогулу з 09 квітня 2015 року до вислуги років, строків трудового та страхового стажу.
Статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Середній заробіток за час вимушеного прогулу розраховується відповідно до вимог пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 8, відповідно до якого нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період.
Середній заробіток за час вимушеного прогулу розраховується відповідно до вимог пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 8, відповідно до якого нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період.
Як вбачається з позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 09 квітня 2015 року по день ухвалення рішення, отже, не виходячи за межі позовних вимог, кількість робочих днів у період вимушеного прогулу починаючи з 09 квітня 2015 року і по день ухвалення рішення становить 1044 дні.
За таких обставин, правильним є висновок, що на користь позивача має бути стягнутий середній заробіток за час вимушеного прогулу, у розмірі визначеному за результатами розрахунку проведеному у відповідності до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 8, за 1044 дні, обов`язковим врахуванням вимог пункту 2 частини першої статті 371 КАС України щодо негайного виконання такого рішення суду.
Підсумовуючи викладене у сукупності колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, задовольняючи позов частково, однак не правильно застосував норми матеріального права, встановивши, що посада позивача не підпадає під визначення положень ст. 3 Закону України «Про очищення влади», а тому такі мотиви підлягають виключенню з мотивувальної частини оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, 

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги Міністерства юстиції України, Державної фіскальної служби України задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 червня 2019 року змінити, виключивши з її мотивувальної частини висновки про незастосування до посад ОСОБА_1 положень статті 3 Закону України «Про очищення влади».
В решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 19 червня 2020 року.
 	 	
Головуючий суддя:	Л.Т. Черпіцька 	
Судді:	Л.В. Бєлова	
 	 Я.М. Собків