П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  560/3478/19 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Шевчук О.П.  
Суддя-доповідач -  Боровицький О. А.   
31 березня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Боровицького О. А. 
суддів:  Шидловського В.Б.  Матохнюка Д.Б. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
в жовтні 2019 ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Державної установи "Замкова виправна колонія № 58" в якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність Державної установи "Замкова виправна колонія №58" що полягає у не виплаті належної ОСОБА_1 належної компенсації; зобов`язати Державну установу "Замкова виправна колонія: №58" виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримані предмети речового майна у розмірі - 9896,85 грн.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 27.12.2019 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Державної установи "Замкова виправна колонія №58" у не виплаті належної ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримані предмети речового майна у розмірі 9896 (дев`ять тисяч вісімсот дев`яносто шість) грн 85 коп. Зобов`язано Державну установу "Замкова виправна колонія: №58" виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримані предмети речового майна у розмірі 9896 (дев`ять тисяч вісімсот дев`яносто шість) грн 85 коп.
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Зокрема, відповідач стверджує, що оскільки позивач проходив службу на підприємстві Замкової виправної колонії №58, яке є окремою юридичною особою, на даний час перейменоване на державне підприємство "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України №58", у відповідача відсутній обов`язок щодо виплати позивачу компенсації за не отримане речове майно.
У поданому відзиві на апеляційну скаргу Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" позивач зазначає про необґрунтованість мотивів апеляційної скарги відповідача, просить суд в її задоволенні відмовити повністю.
Відповідно до п. 3 ч. 1  ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, на підставі наказу начальника Державної установи "Замкова виправна колонія №58" від 22.11.2016 № 54/OC-18 підполковника внутрішньої служби, головного інженера підприємства Замкової виправної колонії №58 ОСОБА_1 звільнено за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) згідно Закону України "Про Національну поліцію".
Згідно листа (відповіді) №6675 від 20.08.2019 Центрального західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства Юстиції, встановлено, що заборгованість перед позивачем Держаного підприємства "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№58)" складає 9896,85 грн. Також зазначено, що протягом 2018-2019 років кошти для виплати компенсації за речове майно в установу не надходили. Виплата грошової компенсації буде здійснена у разі наявності на рахунках бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі, згідно з вимогами Постанови Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 №578 "Про порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби".
Вважаючи зазначені дії відповідача незаконними позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
Суд першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а відтак наявності підстав для задоволення адміністративного позову.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частин 4, 5 ст. 21 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" від 23.06.2005 № 2713-IV (далі - Закон №2713-IV) особи рядового і начальницького складу та працівники кримінально-виконавчої служби, а також члени їхніх сімей знаходяться під захистом держави, їх безпека, честь і гідність охороняються законом.
Згідно з ст. 24 Закону №2713-IV, фінансування діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України та інших джерел, передбачених законом. Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом, надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ.
Відповідно до частини 5 статті 23 Закону №2713-IV на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами визначено Порядком забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 № 578 (надалі за текстом - "Порядок").
Пунктом 1 Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затвердженого 14.08.2013 постановою Кабінету Міністрів України №578 (надалі - Порядок № 578), зазначено, що цей Порядок визначає механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами.
Пунктом 2 цього Порядку визначено, що речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно-господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах, що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань.
Відповідно до пункту 5 Порядку речове майно особистого користування є власністю осіб, яким воно видано, з моменту його отримання, крім осіб рядового і молодшого начальницького складу, що навчаються у навчальних закладах Державної кримінально-виконавчої служби.
Згідно пункту 22 Порядку особам рядового і начальницького складу (крім курсантів) після перших трьох років служби за їх бажанням та рішенням керівника органу чи установи дозволяється за умови наявності в їх користуванні придатних до використання предметів раніше виданого речового майна особистого користування замість одних предметів, передбачених нормами забезпечення, отримувати інші, вартість яких не перевищує вартості предметів, що замінюються, або отримувати за них грошову компенсацію. Грошова компенсація виплачується за умови наявності коштів та в межах бюджетних асигнувань, установлених на відповідні цілі.
Відповідно до пункту 27 Порядку, під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.
З системного аналізу вищенаведених норм, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Порядок № 578, визначає два альтернативні способи забезпечення працівника кримінально-виконавчої служби, належним йому речовим майном у разі звільнення, тобто, особа має право отримати речове майно особистого користування, яке не видане йому на день звільнення, або отримати грошову компенсацію за таке майно. Крім цього, реалізація як одного, так і іншого способу забезпечення працівника належним йому речовим майном у разі звільнення, здійснюється шляхом волевиявлення, тобто поданням заяви або рапорту за місцем проходження служби.
Встановлено, що у позивача після звільнення зі служби виникло право на грошову компенсацію за неотримане речове майно, і він висловив бажання про отримання такої від відповідача у заяві від 26.02.2018.
При цьому, підставою невиплати грошової компенсації за неотримане речове майно була відсутність коштів для такого виду виплат.
Колегія суддів звертає увагу на те, що Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 10.03.2011 у справі "Сук проти України" вказав, що держава може ввести, призупинити або припинити виплати працівникам з державного бюджету, внісши відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні виплати є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.
Також, Європейський суд з прав людини у справах "Кечко проти України", "Ромашов проти України", "Шевченко проти України" зауважив, що реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно - правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними. Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що невиплата грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні позивача зі служби в установах Державної кримінально-виконавчої служби України є протиправною бездіяльністю з боку відповідача, через що заявлений позов підлягає задоволенню.
Водночас, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, щодо необґрунтованості посилання відповідача про відсутність обов`язку компенсації позивачу коштів, оскільки державна установа "Замкова виправна колонія (№58)" є неналежним відповідачем, так як позивач був звільнений з посади головного інженера підприємства підприємства Замкової виправної колонії (№58), а остання є окремою юридичною особою, на даний час перейменовано на ДП "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№58)".
Так, з матеріалів встановлено, що відповідно до Витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Державна установа "Замкова виправна колонія (№58)" та Державне підприємство "Підприємство Державної Кримінально-Виконавчої служби України (№58) мають однакову юридичну адресу, однак різні коди ЄДРПОУ, та при цьому обидві юридичні особи підпорядковані Міністерству Юстиції України. Крім того, ДП "Підприємство ДКВС України (№58)" є безпосередньо виробничим підрозділом, оскільки здійснює види діяльності за КВЕД, основний з яких 16.10 Лісопильне та стругальне виробництво. 
Відповідно до ст.5 Закону України "Державну кримінально-виконавчу службу України" від 23.06.2005 №2713-IV, державна кримінально-виконавча служба України взаємодіє з органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями відповідно до законодавства.
Частина перша статті 6 даного Закону визначає, що Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.
Відповідно до ст. 11 Закону №2713-IV, установи виконання покарань та слідчі ізолятори утворюються і ліквідуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, та виконують функції, передбачені законом та іншими нормативно-правовими актами.
Крім того, згідно ч. 1 ст. 13 Закону, підприємства установ виконання покарань є державними підприємствами, які здійснюють господарську діяльність та професійно-технічне навчання засуджених.
Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно листа від 23.05.2018 №8/5245 наданого позивачу заступником начальника Центрально-західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства Юстиції, в якому чітко зазначено, що керівництвом цього управління було повторно надіслано лист-прохання до Міністерства юстиції України щодо виділення коштів для погашення існуючої заборгованості за неотриманні предмети речового майна. Також повідомлено, що протягом 2018 року в Державній установі "Замкова виправна колонія (№58)" зазначена виплата не проводилась у зв`язку з відсутністю коштів призначених для цих цілей.
З вищезазначеного вбачається, що Управлінням було звернено лист-прохання саме до Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" яка створена центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, що зокрема й підтверджує роботу позивача в даній установі.
За таких обставин, є правомірним зобов`язання Державної установи "Замкова виправна колонія: №58" виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримані предмети речового майна у розмірі 9896 грн 85 коп.
Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, яким ним виконано.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин було повно встановлено обставини справи та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.
Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, судом першої інстанції встановлено всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 грудня 2019 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий	 	 	Боровицький О. А.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Шидловський В.Б.    Матохнюк Д.Б.