ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/417/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №691/1161/19 Категорія: 304090000 	Черненко В.О. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Нерушак Л. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       27 лютого 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ:

Головуючого         Нерушак Л.В. ( суддя – доповідач) 
Суддів                 Василенко Л. І., Єльцова В. О. 
        
учасники справи:
позивач – Акціонерне товариство Комерційний банк « Приватбанк»;
           відповідач – ОСОБА_1 ; 
особа, яка подає апеляційну скаргу – позивач Акціонерне товариство Комерційний банк « Приватбанк»

розглянувши у м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 21 грудня 2019 року, постановленого під головуванням судді Черненка В.О. у Городищенському районному суді Черкаської області 21.12. 2019 року, повний текст рішення виготовлено 02 січня 2020 року, у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості , -

в с т а н о в и в :

 
26 вересня 2019 року позивач - АТ КБ “ПриватБанк” звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим він підписав заяву № б/н від 25.09.2009 року, згідно якої ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 6 960 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua., складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. 
Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу ОСОБА_1 кредит у розмірі, встановленому кредитним договором. Відповідач ОСОБА_1 належним чином договір не виконував, у зв`язку з чим, станом на 18.09.2019 року має заборгованість у сумі 19 085,14 гривень, з яких: 9 255,99 гривень – заборгованість за тілом кредиту; 3 790,45 гривень – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 гривень – заборгованість за нарахованими відсотками; 3 903,69 гривні – нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 750,00 гривень – нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 гривень, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 гривень – штраф (фіксована частина), 885,01 гривень – штраф (процентна частина). 
За таких обставин, ПАТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором кредиту у сумі 19 085, 14 грн. та понесені судові витрати.
Заочним рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 21 грудня 2019 року у задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник Акціонерного товариства Комерційний банк « Приватбанк» оскаржив рішення в суд апеляційної інстанції, подавши апеляційну скаргу, яка надійшла в суд та зареєстрована 17.01. 2020 року.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник банку зазначає, що з даним рішенням суду про відмову у задоволенні позову не погоджується, оскільки рішення суду є незаконним, винесеним із порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду обставинам справи. 
Скаржник посилається, що не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо відсутні підстав вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк» дотримано вимоги, передбачені ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Представник банку посилається у скарзі, що він не може погодитись із висновками суду щодо того, що, починаючи з 30.09.2011 року по 10.12.2018 року, ОСОБА_1 здійснив погашення фактично отриманих коштів у загальному розмірі 38 685 гривень 99 копійок. Тому, враховуючи кредитний ліміт, встановлений у заяві в розмірі 5960 гривень, вимога банку до останнього про стягнення заборгованості за тілом кредиту є безпідставною та до задоволення не підлягає. Банк не погоджується із такими висновками суду, тому у підтвердження своїх позовних вимог посилається, що позивачем надано суду копію анкети – заяви, із якої чітко вбачається інформація: персональні дані, адреса проживання та інша додаткова інформація необхідна для отримання кредитної картки. Дана інформація заповнена відповідачем ОСОБА_1 особисто, також із копії анкети – заяви чітко вбачається, що відповідач висловив згоду про укладення договору та особистим підписом засвідчив, згоду на підписання умов договору та погодження із ними. Відповідно до підписаної анкети –заяви відповідач ОСОБА_1 був ознайомлений та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами банку, розуміє їх зміст, їх положення, яких зобов`язується неухильно дотримуватись. Скаржник вказує в скарзі, що підписавши анкету – заяву банк та клієнт приєднуються і зобов`язуються виконувати умови, викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг, тарифах банку – договорі банківського обслуговування в цілому. 
Доказів оскарження відповідачем ОСОБА_1 саме укладеного договору матеріали справи не містять. Також свідченням визнання угоди відповідачем є факт користування картрахунку та використання кредитних коштів, так як згідно ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору ( відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, то ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. 
Скаржник на підтвердження вищевказаного посилається, що аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у Постанові від 19.09.2019 року по справі № 127/7543/17. 
На думку представника банку, суд не врахував, що сплачені відповідачем за кредитним договором грошові кошти зараховувалися на погашення наявної заборгованості, а також відсотків, пені та штрафів за умовами укладеного договору. Тому на переконання скаржника, з урахуванням наявності в матеріалах справи вказаної анкети – заяви із зазначенням розміру відсотків та довідки, підписаної позичальником, зокрема, з розміром відсоткової ставки, пені та штрафів, правові висновки, що містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17, не можуть бути застосовані. 
З урахуванням вище викладеного, представник ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати заочне рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 21 грудня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити в повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу на адресу Черкаського апеляційного суду не надходив. 
Згідно до вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції . 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідності призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).
В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить викликати представника банку в судове засідання з метою детального пояснення конкретних обставин справи.
Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування та, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання  та розглядати справу у спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін, але  без участі  сторін в суді апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вищевказаним вимогам закону.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку про стягнення заборгованості за кредитним договором, виходив із того, що позивачем не підтверджена сума отриманого відповідачем кредиту. Однак, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач користувався кредитним лімітом (карткою) та вчиняв дії щодо сплати заборгованості за кредитним договором, що свідчить про визнання ним факту отримання кредитних коштів, що підтверджується даними наданого позивачем розрахунку заборгованості. Суд послався, що відповідачем ОСОБА_1 здійснювалося погашення фактично отриманих коштів, які ним сплачено у загальному розмірі 38685 грн. 99 коп., тому, враховуючи кредитний ліміт, встановлений у заяві в розмірі 5 960,00 гривень, вимога банку до останнього про стягнення заборгованості за тілом кредиту є безпідставною та до задоволення не підлягає.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не довів правомірності своїх вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту, пенею за прострочене зобов`язання, пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 гривень та стягнення штрафів, тому відсутні підстави для задоволення позову і в цій частині вимог позивача.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом згідно до укладеного з АТ КБ «ПриватБанк» договору б/н від 25.09.2009 року відповідач ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 5 960,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, що підтверджується даними заяви від 25.09. 2009 року ( а. с. 17). 
Договір був укладений, шляхом підписання заяви, з отриманням платіжної картки та персональний ідентифікаційного номеру для авторизації. В даній заяві зазначено, що клієнт ОСОБА_1 «ідентифікований за рахунком/карткою № вкладчик, к договору SAMDN25000707131394». 
У заяві відповідач ОСОБА_1 засвідчив свою згоду на те, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг.
Також, у даній заяві зазначено, що клієнт виявляє бажання оформити на своє ім`я кредитку Кредитка «Універсальна» «30 днів пільгового періоду». Кредитний ліміт встановлено в сумі 5 960,00 гривень, базова процентна ставка за кредитним лімітом – 3% на місяць на залишок заборгованості. Крім того, заява містить персональні дані відповідача, контактну інформацію, дату та її підпис ( а. с. 17). 
До кредитного договору банком додано: довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та  Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку ресурс: архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/( а. с. 18, 19 - 47). 
Звертаючись в суд з позовними вимогами про стягнення заборгованості, позивач на підтвердження наявності заборгованості у відповідача ОСОБА_1 надав два розрахунки: станом на 31.12.2015 року та станом на 18.09.2019 року.
Із даних розрахунку станом на 31.12.2015 року заборгованість відповідача ОСОБА_1 становить 6 855, 52 гривень ( а. с. 9 -11). 
У наданому банком розрахунку станом на 18.09.2019 року заборгованість відповідача ОСОБА_1 становить 19 085,14 гривень ( а. с. 12 – 16). 
Подаючи позов в суд, АТ КБ «Приватбанк» вказує, що відповідач ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 6 960 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, а згідно даних заяви про укладення договору – кредитний ліміт встановлений у сумі 5 960 гривень. 
При цьому, як вірно акцентував увагу суд першої інстанції, будь-яких даних щодо зміни кредитного ліміту, який був обумовлений сторонами, при укладенні вказаного договору, до позовної заяви не додано. Тобто, сама сума отриманого відповідачем ОСОБА_1 кредиту, позивачем належними та допустимими доказами не підтверджена. 
Згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно ч.1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений  у письмовій  формі, якщо воля сторін виражена за допомогою  телетайпного, електронного або іншого технічного  засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання  має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним   згідно ст. 1055 ЦК України.
Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Як вбачається із позовних вимог банку ним не заявлялись вимоги про стягнення процентів, оскільки вказано, що відсутні проценти по заборгованості за користування кредитними коштами. Тому відповідно і в доводах апеляційної скарги не вказано вимог щодо стягнення процентів з відповідача на користь банку. 
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами 1, 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із ч.1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний   сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення, яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення, яких визначаються сторонами в самому договорі).
У заяві позичальника від 25 вересня 2009 року процентна ставка не зазначена, але у довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 30 днів пільгового періоду» датованої 25.09.2009 року, з підписом відповідача ОСОБА_1 вказана процентна ставка 3 % ( а. с 18). 
Слід звернути увагу, що позивачем не надано жодного підтвердження про погодження з відповідачем ОСОБА_1 відсоткової ставки 3 %.
Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що у  заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання   у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту стягнути, зокрема, заборгованість за простроченим тілом кредиту, нараховану пеню за прострочення зобов`язання, а також нараховану пеню за несвоєчасність сплати суми боргу на суму від 100 грн., і штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг штраф – фіксована частина та штраф - процентна складова.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 25.09.2009 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємних частин спірного договору.
Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначено, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки  клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема, пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань   та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема, визначено дію договору, позовну давність щодо вимог банку, та інші умови.
Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач ОСОБА_1 та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Колегія суддів  апеляційного  суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини 1 статті 634 ЦК України, за змістом якої  договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (25.09.2009 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (26.09.2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин, та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Згідно до вимог ч. 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.
Апеляційний  суд звертає увагу, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Отже, надані позивачем Правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків   кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана  ним і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 14-131цс19.
Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 25.09.2009 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань .
За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції, яким встановлено, що із наявної в матеріалах справи та дослідженої судом анкети – заяви про приєднання до Умов не можливо дійти висновку, що надана позивачем анкета - заява містить істотні умови властиві для даного типу договору.
Із наявної в матеріалах справи анкети – заяви вбачається, що дана заява містить підпис відповідача ОСОБА_1 , але стосується лише його наміру оформити платіжну картку «Кредитна Універсальна«. Інші надані банком документи : Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» містять лише загальну інформацію щодо умов кредитування при використанні картки «Кредитка Універсальна». Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження відсоткової ставки, штрафів та пені. 
Отже, за встановлених колегією суддів обставин справи, перевірених доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та позовних вимог банку щодо стягнення на користь банку з відповідача заборгованості в сумі 19 085,14 гривень, з яких: 9 255,99 гривень – заборгованість за тілом кредиту; 3 790,45 гривень – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 3 903,69 гривні – нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 750,00 гривень – нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 гривень, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 гривень – штраф (фіксована частина), 885,01 гривень – штраф (процентна частина). 
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.
Як вбачається із наданих банком розрахунків станом на 31.12.2015 року, що заборгованість відповідача ОСОБА_1 становить 6 855,52 гривень, з яких: 5 109,69 гривень – заборгованість за кредитом; 360,82 гривень – заборгованість за процентами, в тому числі несплачені проценти на поточну заборгованість – 324, 02 грн., несплачені проценти на прострочену заборгованість – 36, 80 грн.( а. с. 9 -11). 
Із даних розрахунку станом на 18.09.2019 року вбачається, що заборгованість відповідача ОСОБА_1 становить 19 085,14 гривень, з яких: 9255,99 гривень – заборгованість за тілом кредиту; 3790,45 гривень – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 гривень – заборгованість за нарахованими відсотками; 3903,69 гривні – нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 750,00 гривень – нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 гривень, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 гривень – штраф (фіксована частина), 885,01 гривень – штраф (процентна частина) ( а. с. 12 – 16). 
Апеляційний суд погоджується із обґрунтуванням суду першої інстанції, що матеріалами справи встановлено, що відповідач ОСОБА_1 користувався  кредитним лімітом (карткою), та вчиняв дії щодо сплати заборгованості за кредитним договором, що свідчить про визнання ним факту отримання кредитних коштів, яке підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості щодо руху коштів ( зняття коштів та сплати їх на рахунок позивача).
Як вбачається із розрахунку банку, наданого суду, відповідач користувався коштами позивача, починаючи з 25.09.2009 року по 18.09.2019 року, ОСОБА_1 здійснив погашення фактично отриманих коштів в загальному розмірі 38 685 гривень 99 копійок. 
Разом з тим, при перевірці апеляційним судом вказаної суми сплачених відповідачем ОСОБА_1 коштів встановлено, що розмір сплачених коштів, згідно проведеного підрахунку, становить 38744, 46 грн. 
Отже, враховуючи кредитний ліміт, який встановлений у заяві в розмірі 5960,00 гривень, вимоги банку до останнього про стягнення заборгованості, в тому числі за тілом кредиту, є безпідставними та задоволенню не підлягають, оскільки розмір та сплата відсотків сторонами погоджено не було, але кошти, сплачені відповідачем, банк перераховував і на відсотки, і на інші штрафи, пені, тому виникла заборгованість по кредиту, на стягненні якої наполягає позивач та просить суд стягнути з відповідача в повному обсязі. 
З огляду на вище викладене, слід дійти висновку, що тіло кредиту є повністю погашеним відповідачем, а тому підстав ні для повного задоволення позову банку згідно вимог апеляційної скарги, ні часткового задоволення лише щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту у суду немає, тому судом обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог банку.
Аналогічні правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 545 /2248 / 17 провадження № 61 -11459 св 19 та від 09 січня 2020 року у справі № 643 /5521/ 19 провадження № 61-20093 св 19.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного та обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з чим також погоджується і колегія суддів апеляційного суду, оскільки доказів, які б слугували підставою для задоволення вимог апеляційної скарги, банком в суд апеляційної інстанції не було подано.
Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що суд першої інстанції розглянув позовні вимоги в межах заявленого позивачем позову про стягнення заборгованості з відповідача, і на підставі доказів, поданих позивачем в суд на підтвердження позовних вимог.
Апеляційний суд вважає, що слід відзначити, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги банку зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції, переоцінки висновків суду першої інстанції та невірного тлумачення норм діючого законодавства, незгоди із застосуванням правових позицій Верховного Суду.
Так, скаржник посилається, що правові висновки, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17, не можуть бути застосовані судом в даній справі, оскільки банк в апеляційній скарзі стверджує, що суд не врахував, що сплачені відповідачем за кредитним договором грошові кошти зараховувалися на погашення наявної заборгованості, а також відсотків, пені та штрафів за умовами укладеного договору. Тому на переконання скаржника, з урахуванням наявності в матеріалах справи вказаної анкети – заяви із зазначенням розміру відсотків та довідки, підписаної позичальником, зокрема, з розміром відсоткової ставки, пені та штрафів, слід задовольнити вимоги банку та апеляційної скарги, поданої банком в суд апеляційної інстанції.
Однак, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а посилання скаржника на порушення вимог процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права не знайшло свого підтвердження в матеріалах справи, оскільки таких доказів, які б слугували підставою для скасування рішення суду першої інстанції скаржником не надано в суд апеляційної інстанції. Також скаржником не доведено, що має місце невідповідність висновків суду обставинам справи, на що представник банку лише посилається в апеляційній скарзі, проте не вказує, в чому ж саме полягає така невідповідність висновків суду. 
Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку відсутність підстав для задоволення вимог та доводів  апеляційної скарги банку про задоволення  позовних вимог  в повному обсязі, оскільки вони є  безпідставними та необґрунтованими, і не підлягають задоволенню колегією суддів апеляційного суду, так як  не відповідають вимогам закону, викладеним   вище в даній постанові.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції згідно доводів та вимог апеляційної скарги.
З вищевикладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим, і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Судові витрати за сплату судового збору за подання апеляційної скарги залишаються за скаржником, оскільки рішення суду першої інстанції залишено без змін, а позивачеві відмовлено у задоволенні позову, тому судові витрати не підлягають стягненню на користь позивача з відповідача.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк « Приватбанк» - залишити без задоволення.
Заочне рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 21 грудня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та  може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів,  в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Василенко Л. І. 

Єльцов В. О.