Постанова
Іменем України
 
30 квітня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 758/964/18
провадження № 61-11906св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Фонд соціального страхування України,
третя особа - ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на рішення Подільського районного суду міста Києва від 01 листопада 2018 року у складі судді Войтенко Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 16 травня 2019 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Андрієнко А. М., Соколової В. В., 
ВСТАНОВИВ:
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення в займаній посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. 
Позов мотивований тим, що наказом № 408-к від 11 грудня 2015 року вона була прийнята на посаду головного спеціаліста відділу організаційно-документального забезпечення та аналітичної роботи Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. 29 грудня 2017 року була звільнена з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. 
Позивача ніяким належним чином про звільнення не було попереджено, ніяких письмових повідомлень про зміни в організації виробництва і праці вона не отримувала.
При наявності вакансій відповідач не запропонував позивачу жодної з них, натомість після 26 жовтня 2017 року здійснював прийом на роботу інших осіб за наявними вакансіями. 
Просила визнати звільнення незаконним та скасувати наказ від 22 грудня 2017 року №1016 «Про звільнення ОСОБА_1 »; 
поновити її на роботі на посаді головного спеціаліста відділу консолідованої звітності Фонду департаменту бухгалтерського обліку та консолідованої звітності виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 30 грудня 2017 року; 
стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу з 30 грудня 2017 року по фактичну дату винесення рішення суду; 
покласти на відповідача витрати пов`язані з розглядом  справи, а також витрати на професійну правничу допомогу. 
Короткий зміст судових рішень суду першої  та апеляційної інстанцій
Рішенням Подільського районного суду міста Київ від 01 листопада 2018 року, залишеним без змін постановою Київського  апеляційного суду від 03 липня 2019 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України, третя особа - ОСОБА_4 , про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовлено.  
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача проведено з дотримання вимог законодавства.
Короткий зміст вимог наведених у касаційній скарзі
У червні 2019 року ОСОБА_1  засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_3 , у якій просить скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 01 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 травня 2019 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами не визначено, у зв`язку з чим конкретно було пов`язано скорочення. У відповідача не існувало ніяких передумов та законних підстав для проведення скорочення у виконавчій дирекції Фонду та звільнення позивача з займаної посади. Посада, яку займала позивач, не скорочувалась, а лише змінились істотні умови її праці. Порушено переважне право позивача на залишення на роботі. При звільнення позивача з роботи не додержано вимог статті 49-2 КЗпП України щодо пропозиції їй роботи за відповідною професією чи спеціальністю або іншої роботи на посаді, яку вона могла б обійняти і яка не потребує спеціальної кваліфікації. На момент звільнення у Фонді були наявні 22 вакантні посади, що відповідачем приховано від суду. Позивач не була завчасно персонально попереджена про те, що її буде звільнено. Відмовивши у призначенні технічної експертизи наказу № 603 від 26 жовтня 2017 року суд позбавив позивача права на вчинення процесуальних дій, пов`язаних з доведенням обставин, які мають значення для справи.  Директор виконавчої дирекції не мав повноважень на прийняття рішення про скорочення штату. 
Аргументи учасників справи 
У вересні 2019 року  Фонд соціального страхування України та ОСОБА_4 подали відзиви на касаційну скаргу, у яких просять касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суду міста Києва від 01 листопада 2018 рок та постанову Київського апеляційного суду від 16 травня 2019 року залишити без змін. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 05 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі, витребувано цивільну справу № 758/964/18 із суду першої інстанції. 
28 серпня 2019 року цивільна справа надійшла до Верховного Суду та передана судді-доповідачу Дундар І. О. 
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Позиція Верховного Суду
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги з огляду на наступне.
Судами встановлено, що правлінням Фонду соціального страхування України прийнято постанову №47 "Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» від 12 вересня 2017 року, постанову № 50 "Про затвердження структури органів Фонду» від 10 жовтня 2017 року, постанову №51 «Про затвердження схеми посадових окладів працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та її робочих органів» від 10 жовтня 2017 року, постанову №52 «Про внесення змін до Положення про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України» від 19 жовтня 2017 року.
Відповідно до штатного розпису, затвердженого 20 липня 2017 року, у виконавчій дирекції фонду передбачалося 267 штатних одиниць.
Постановою правління Фонду соціального страхування України від 12 вересня 2017 року №47 "Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України" з 1 січня 2018 року затверджено граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду - 188 штатних одиниць.
Відповідно до постанови від 10 жовтня 2017 року  №50 та затвердженої структури Виконавчої дирекції Фонду з 1 січня 2018 року було ліквідовано Департамент фінансово-економічної діяльності з граничною чисельністю працівників 18 одиниць і Департамент бухгалтерського обліку та консолідованої звітності з чисельністю працівників 22 штатні одиниці. Натомість було створено Департамент фінансово-економічної діяльності, бухгалтерського обліку та консолідованої звітності з граничною чисельністю 29 штатних одиниць.
В результаті таких змін у структурі Виконавчої дирекції з 1 січня 2018 року посаду головного спеціаліста відділу консолідованої звітності Фонду департаменту бухгалтерського обліку та консолідованої звітності Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, яку займала ОСОБА_1 , було скорочено.
У зв`язку із скороченням посади головного спеціаліста, ОСОБА_1 з 29 грудня 2017 року була звільнена з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України
Отже, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що у  Фонді соціального страхування України відбулися зміни в організації виробництва і праці, скорочено чисельність та штат працівників.
У зв`язку зі скороченням штату працівників Виконавча дирекція Фонду соціального страхування України попередила ОСОБА_1 про наступне вивільнення 26 жовтня 2017 року, що засвідчено її особистим підписом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. 
Звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України). Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (частина третя статті 492 КЗпП України).
Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 зазначено, що за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.
Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 07 листопада 2011 року № 6-45цс11, зазначено, звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу (частина друга статті 40 цього кодексу). Поняття кваліфікації як таке, що включає не лише освітній рівень працівника та стаж його роботи, а і здатність виконувати особливі доручення, є оціночним та визначається у кожній конкретній справі залежно від установлених судом обставин.
За змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 звільнено роботодавцем із займаної посади відповідно до вимог трудового законодавства з дотриманням належної процедури вивільнення з роботи. Вимоги позивача про стягнення на її користь середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу  є похідними від вимог про поновлення на роботі, а тому у задоволенні цих вимог суд також правомірно відмовив.
Висновки Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, оскаржені судові рішення - без змін.
Оскільки оскаржені судові рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
Керуючись статтями 400, 409, 410 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 ,залишити без задоволення.
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 01 листопада 2018 рок та постанову Київського апеляційного суду від 16 травня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                              І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

В. І. Крат