Постанова
Іменем України                                       
 
03 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 554/2004/17
провадження № 61-1703св17
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області на заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08 червня 2017 року у складі судді Андрієнка Г. В. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області               від 26 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Мартєва С. Ю.,               Гальонкіна С. А., Хіль Л. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 25 липня 2014 року він був поновлений на посаді начальника Державного управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Полтавській області на підставі рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 вересня 2011 року та цього дня був звільнений із займаної посади.
Вказував на те, що відповідач повинен був здійснити з ним розрахунок при звільненні, виплатити йому заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку, однак відповідач не здійснив розрахунок при його звільненні, що також встановлено рішенням Октябрського районного суду м. Полтави             від 21 липня 2016 року, яке набрало законної сили, яким частково стягнуто        з відповідача на його користь грошові кошти, належні йому станом                        на 10 лютого 2016 року.
 
Посилаючись на те, що станом на час звернення до суду з цим позовом відповідач не здійснив з ним розрахунок, ОСОБА_1 просив на підставі статей 116, 117 КЗпП України стягнути з Управління охорони використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області (Полтаварибоохорона) на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 лютого 2016 року по              10 лютого 2017 року в сумі 34 063,80 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 08 червня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
Стягнуто з Управління охорони використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 34 063,80 грн - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 лютого 2016 року по 10 лютого 2017 року. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що судове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості із заробітної плати не виконане, а тому позивач має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до положень Закону України «Про оплату праці» та КЗпП України.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 26 жовтня 2017 року апеляційну скаргу Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, оскільки відповідач не виконав рішення суду про  стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості із заробітної плати.
 
При цьому суд апеляційної інстанції виходив із того, що доказ про виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 липня 2016 року, поданий до апеляційного суду, відповідач не подавав до суду першої інстанції, хоча перешкод у реалізації такого процесуального права не мав,          а тому вказаний доказ не може бути прийнятий апеляційним судом.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У грудні 2017 року Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, дійшовши висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, неповно з`ясували обставини справи.
Так, суд першої інстанції, вирішуючи спір, порушив право відповідача брати участь у судовому засіданні та надавати докази. Відповідач подав до суду першої інстанції заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибути до суду та надав докази поважності причин неявки  у судове засідання, однак суд першої інстанції розглянув справу без участі представника відповідача та ухвалив заочне рішення, чим позбавив відповідача надати до суду першої інстанції докази відсутності заборгованості перед позивачем.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не врахував, що відповідач надав докази на підтвердження відсутності заборгованості перед позивачем.
Так, за період з 19 січня 2011 року по 11 серпня 2017 року з Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області в примусовому порядку згідно з рішеннями судів Управлінням Державної казначейської служби України в м. Кременчук Полтавської області на користь ОСОБА_1 списані кошти на загальну суму 232 703,02 грн, а саме:
-         19 червня 2013 року списано 42 897,99 грн на виконання рішення суду                від 06 вересня 2012 року;
-         09 липня 2013 року - 57 779,26 грн на виконання рішення від 01 квітня 2013 року;
-         31 жовтня, 03 та 05 листопада 2014 року - 58 894,26 грн на виконання рішення суду від 28 квітня 2014 року;
-         29 вересня 2015 року - 14 277,34 грн на виконання рішення суду              від 23 вересня 2014 року;
-         15 квітня 2016 року - 19 870,55 грн на виконання рішення суду                  від 22 грудня 2015 року;
-         26 січня 2017 року - 38 983,62 грн на виконання рішення суду                    від 21 липня 2016 року, що підтверджується меморіальним ордером                      від 26 січня 2017 року № 1 про перерахування ОСОБА_1 38 983,62 грн.
Крім того, суди попередніх інстанції неправильно застосували положення статті 117 КЗпП України та не врахували роз`яснення, які містяться                            у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці».
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 січня 2018 року касаційну скаргу Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області на заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 26 жовтня 2017 року залишено без руху для надання документа про сплату судового збору.
 
У лютому 2018 року Управлінням охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області у встановлений судом строк зазначені недоліки касаційної скарги усунуто.
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2018 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Рішенням Октябрського районного суд м. Полтави від 12 вересня 2011 року скасовано наказ від 23 грудня 2010 року № 606-К про звільнення           ОСОБА_1 з посади начальника державного Управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Полтавській області та поновлено ОСОБА_1 на роботі та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
 
Зазначеним рішенням суду від 12 вересня 2011 року відповідно до статей 116, 117 КЗпП України стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 грошові кошти на загальну суму 7 427,09 грн.
 
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 06 вересня 2012 року у справі № 2/1622/881/2012, яке набрало законної сили, визнано незаконним та скасовано наказ Державного комітету рибного господарства України                 від 23 грудня 2010 року, стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 42 897,99 грн. Зобов`язано видати дублікат трудової книжки ОСОБА_1 .
 
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 01 квітня 2013 року       у справі № 554/1472/13-ц, яке набрало законної сили, стягнуто з Управління охорони використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області (Полтаварибоохорона) на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час затримки з розрахунком та видачі трудової книжки за період з 24 листопада 2011 року по 24 лютого 2013 року в сумі 57 779,26 грн.
 
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 28 квітня 2014 року        у справі № 554/12127/13-ц, яке набрало законної сили, стягнуто з Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та врегулювання рибальства в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час затримки з розрахунком за період                     з 24 лютого 2013 року по 28 квітня 2014 року в сумі 58 894,26 грн.
 
Наказом Державного агентства рибного господарства України від 25 липня 2014 року № 42-ТО поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Головного державного управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Полтавській області            з 23 грудня 2010 року та звільнено ОСОБА_1 з посади начальника Головного державного управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Полтавській області         25 липня 2014 року за угодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України.
 
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 23 вересня 2014 року у справі № 554/8733/14-ц, стягнуто з Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та врегулювання рибальства в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час затримки з розрахунком за період з 28 квітня 2014 року по 25 липня 2014 року в сумі 14 277,34 грн.
 
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 20 лютого 2015 року у справі № 554/14760/14-ц стягнуто з Державного агентства рибного господарства України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 8 515,95 грн.
 
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 21 вересня 2015 року у вказані справі рішення Октябрського районного суду м. Полтави                           від 20 лютого 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення. Стягнуто з Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі                       8 515,95 грн за період з 25 липня 2014 року по 25 жовтня 2014 року.
 
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 22 грудня 2015 року      у справі № 554/4456/15-ц стягнуто з Управління охорони використання                  і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 19 870,55 грн.
 
Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 21 липня 2016 року у справі № 554/768/16-ц стягнуто з Управління охорони використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області (Полтаварибоохорона) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки з розрахунком за період з 10 травня      2015 року по 10 лютого 2016 року в сумі 28 386,90 грн, компенсацію за невикористану відпустку в сумі 10 596,72 грн, а всього 38 983,62 грн.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.
 
Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
 
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
 
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
 
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
 
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
 
Аналіз статей 116, 117 КЗпП України дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
 
Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
 
Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
 
Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16.
 
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені               у статті 116 КЗпП України.
 
Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця (власника або уповноважений ним орган).
 
За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.
 
Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України з тих підстав, які вказані позивачем у його позові.
 
З таким висновком судів погодитись не можна, з огляду на таке.
 
Трудовий спір між позивачем і відповідачем вже вирішено рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 06 вересня 2012 року у справі     № 2/1622/881/2012, яке вступило в законну силу, та виконано 19 червня       2013 року, а питання стосовно стягнення середнього заробітку вирішено в судовому порядку 21 липня 2016 року у справі № 554/768/16-ц та 08 червня 2017 року у справі № 554/2004/17, вказані судові рішення виконані у січні та грудні 2017 року відповідно, а також відповідачем виконані й інші рішення суду, ухвалені на користь ОСОБА_1 , а тому підстав для повторного застосування відповідальності до Управління охорони використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області немає.
 
Виходячи зі змісту заявлених позивачем вимог у цій справі, фактично позивач просить повторно стягнути середній заробіток не за затримку виплати роботодавцем заробітної плати, як належних сум при звільненні,            а за затримку виплати середнього заробітку, стягнутого на підставі статті 117 КЗпП України. Про це свідчать і мотиви апеляційного суду.
 
Така позовна вимога суперечить положенням законодавства України, оскільки статтею 117 КЗпП України не передбачена відповідальність                      у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виплати середнього заробітку після ухвалення рішення суду, яким вже вирішено питання такої відповідальності. 
 
Тобто застосування положення статті 117 КЗпП України за невиконання рішення суду за статтею 117 КЗпП України не передбачено.
 
До подібного висновку дійшов Верховний Суд України у постановах                    від 22 січня 2014 року у справі № 6-159цс13 та від 24 червня 2015 року у справі № 6-116цс15.
 
Статтею 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
 
Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з  ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
 
Керуючись статтями 400, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області задовольнити частково.
 
Заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08 червня         2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 26 жовтня 2017 року скасувати.
 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий  	Д. Д. Луспеник    	
Судді:   	І. А. Воробйова     Б. І. Гулько     Р. А. Лідовець     Ю. В. Черняк