Дата документу 26.05.2020 Справа № 320/10055/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний номер 320/10055/18 Головуючий у 1-й інстанції Бахаєв І.М.
Номер провадження 22-ц/807/1750/20 Суддя-доповідач Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2020 року                                                 м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого         Полякова О.З., 
суддів:                        Крилової О.В.,
                               Кухаря С.В.,
при секретарі         Бєловій А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 березня 2020 року про забезпечення позову ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «НТФ Промметалресурс», за участю третіх осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в інтересах яких діє законний представник ОСОБА_3 про стягнення боргу,-

 
В С Т А Н О В И ЛА:

У листопаді 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ТОВ «НТФ Промметалресурс» про стягнення боргу. 
Зазначав, що між ним та ТОВ «НТФ Промметалресурс» було укладено договори про надання поворотної фінансової допомоги № 1 на суму 261360 грн. та № 2 на суму 232150 грн. ОСОБА_4 вказував, що відповідачем визнається факт надання боргу. Просив суд стягнути з ТОВ «НТФ Промметалресурс» на його користь 493510 грн. та сплачену суму судового збору. 
У лютому 2020 року, ОСОБА_4 подав до суду заяву про забезпечення позову. В обґрунтуванні заяви, ОСОБА_4 зазначив, що з витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається збільшення кількості кредиторів, а отже, існує реальна вірогідність, що до того моменту, як суд вирішить спір, що майна, на яке накладено арешт, не вистачить для задоволення вимог. 
Посилаючись на наведене, ОСОБА_4 просив суд забезпечити його позов шляхом накладення арешту на майновий комплекс розташований за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить на праві власності ТОВ «НТФ Промметалресурс» вартістю 277770 грн.
Ухвалою судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 березня 2020 року заяву ОСОБА_4 задоволено. Накладено арешт на майновий комплекс розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ТОВ «НТФ Промметалресурс». 
На зазначену ухвалу суду ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просять ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 березня 2020 року скасувати.
В обґрунтування скарги законний представник неповнолітніх ОСОБА_3 зазначає, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 21 лютого 2017 року за ОСОБА_1 та та ОСОБА_2 визнано право власності в порядку спадкування за законом по 1/2 частині за кожним на частку в статутному капіталі ТОВ «НТФ Промметалресурс», яка належала ОСОБА_5 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 , з розміром внеску до статутного капіталу 17000 грн. 
Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області 14 листопада 2018 року, по справі № 320/4574/18, позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ТОВ «НТФ Промметалресурс» на користь ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 грошові кошти, як вартість частини майна, що пропорційні належній їм частці у статутному капіталі ТОВ «НТФ Промметалресурс» у розмірі 91034.8 грн. кожному. Судове Рішення вступило в законну силу 25 лютого 2020 року після винесення постанови Запорізьким апеляційним судом.
Таким чином, скаржники вважають, що ОСОБА_4 , який є засновником та власником ТОВ «НТФ Промметалресурс» своїми незаконними діям створює штучну заборгованість, з метою уникнення від відповідальності за вищенаведеними рішеннями.
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 зазначали, що постановляючи ухвалу про накладення арешту на майновий комплекс, який належить на праві власності ТОВ «НТФ Промметалресурс», суд першої інстанції фактично унеможливив виконання судового рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області 14 листопада 2018 року по справі № 320/4574/18.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 зазначає, що посилання скаржників на те, що забезпечення позову по даній справі унеможливлює виконання судового рішення по справі № 320/4574/17 є безпідставними, оскільки рішенням ухвалено стягнуто з ТОВ «НТФ Промметалресурс» грошові кошти, а не частку нерухомого майна. Просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Частиною 1 статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується, зокрема забороною вчиняти певні дії.
Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.
Пленум Верховного Суду України "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" N 9 від 22.12.2006 р. у п. 4 роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму ВСУ N 9 від 22.12.2006 р. "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.
При розгляді заяви про забезпечення позову, суд враховує практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно п. 43 рішення по справі "Шмалько проти України" право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Крім того, відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові N 6-605цс16 від 25.05.2016 р., винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Відповідно до роз`яснень п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При цьому слід враховувати, що вжитті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Таким чином, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. 
Задовольняючи заяву ОСОБА_4 , суд першої інстанції вважав, що накладення арешту на майновий комплекс, який належить ТОВ «НТФ Промметалресурс», знаходиться у прямому зв`язку із предметом позовних вимог, і невжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, призведе до порушення майнових прав позивача. Такий захід забезпечення позову буде достатнім та співмірним із заявленими позивачем вимогами, оскільки існує реальна загроза утруднення виконання можливого рішення про задоволення позову.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Однак, жодного обґрунтування щодо наявності реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову в оскаржуваній ухвалі суду першої інстанції не зазначено.
Вбачається, що на підтвердження збільшення кількості кредиторів, до заяви ОСОБА_4 надана інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 31-33).
Втім, зазначена довідка жодним чином не підтверджує факт збільшення кредиторів ТОВ «НТФ Промметалресурс», заявником також не наведено можливих недобросовісних дій із боку відповідача.
Відповідно до встановленого нормами процесуального права принципу змагальності сторін у цивільному судочинстві кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а за принципом диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін.
Таким чином, матеріали заяви ОСОБА_4 не дають суд можливості пересвідчитися як у існуванні реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, так і врахувати, що вжиті заходи не будуть перешкоджати господарській діяльності відповідача чи порушувати права його кредиторів у виконавчому провадженні, тому колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність передбачених законом підстав для забезпечення позову у обраний позивачем спосіб.
Крім того, суд першої інстанції не врахував, що забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову. 
Доводи ОСОБА_4 що посилання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 на унеможливлення виконання рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області 14 листопада 2018 року по справі № 320/4574/18 є безпідставними, оскільки вказаним рішенням стягнуто грошові кошти, а не частку нерухомого майна не приймаються колегією судді, оскільки є суперечливими його позиції. Так, звернувшись до суду з позовом про стягнення грошових коштів, ОСОБА_4 також вважав можливим забезпечити цей позов саме шляхом накладення арешту на нерухоме майно, незважаючи що предметом стягнення є грошові кошти.
З урахуванням викладеного, суд вважає, що ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам процесуального права, тому підлягає скасуванню.
З урахуванням наведеного, ухвала суду є такою, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим вона підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволені заяви про забезпечення позову.
Керуючись ст. ст. 374, 379, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,- 

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 - задовольнити.
Ухвалу судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 березня 2020 року про забезпечення позову - скасувати, прийняти нову постанову за якою у задоволенні заяви ОСОБА_4 про забезпечення позову - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте вона може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
Повна постанова складена 28 травня 2020 року.

Головуючий:

Судді: