КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 757/5917/19-ц                                                          Головуючий у І інстанції Остапчук Т.В.
Провадження № 22-ц/824/5373/2020                                                         Доповідач у ІІ інст. Таргоній Д.О.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
10 червня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Голуб С.А., Ігнатченко Н.В.,
за участі секретаря Тимошевської С.І.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою представника акціонерного товариства «Українська залізниця» - Комісарової Альони Вікторівнина рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення суми заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, моральної шкоди, 
 
УСТАНОВИВ:
 
06 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача - акціонерного товариства «Українська залізниця» (надалі АТ «Укрзалізниця») суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 16 043 грн. 53 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку, що складає 100 265 грн. 66 коп., компенсаційні втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати 2234 грн. 97 коп. відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159, а також моральну шкоду у розмірі 3000,00 грн.
В обґрунтування позову зазначила, що 07.04.1986 вона була прийнята на посаду техніка згідно з наказом №200/л від 07.04.1986 до Державного підприємства «Донецька залізниця».
Відповідно до наказу №293/ос від 01.12.2011 року була переведена на посаду інженера-технолога 2 категорії виробничого відділу впровадження та експлуатації АСУ вантажних перевезень інформаційно-обчислювального центру ДП «Донецька залізниця».
З 08.08.2016 року згадно з наказом № 2/ос від 05.08.2016 року, у зв`язку з реорганізацією Державного підприємства «Донецька залізниця» продовжено дію безстрокового трудового договору на посаді інженера-технолога 2 категорії з окладом в розмірі 4591 грн.
01.03.2017 року згідно з наказом № 21 від 21.03.2017 року оклад було збільшено до 5649 грн.
20.03.2017 року згідно з наказами № 236/ДНД від 17.03.2017р., № 19/ІОЦ від 17.03.2017р. було встановлено простій робітника виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр».
06.06.2017 позивача було звільнено на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін на підставі наказу від 01.06.2017 №1199/ДН-ос.
Відповідно до п. 2 Статуту ПАТ «Укрзалізниця», затвердженого постановою КМУ від 02.09.2015 року № 735, ПАТ «Укрзалізниця» є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту. 
В день звільнення позивачу була видана трудова книжка, але не виплачено заборгованість по заробітній платі за період:
- липень 2016 року - 2280,09 грн.;
- з 16 березня 2017 року по 06 червня 2017 року - 13 763, 44 грн.
Єдиною останньою виплатою ПАТ «Укрзалізниця» є 1400 грн. за вирахуванням податків, які нараховані у розрахунку заробітної плати за березень 2017 року і видані у серпні 2017 року за накладною у касі регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» м. Лиман.
У зв`язку із зазначеним, просила суд ухвалити рішення про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в загальному розмірі 16043,53 грн., а також (враховуючи заяву про збільшення позовних вимог) у відповідності до положень статті 117 КЗпП України, стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 138 066,35 грн.
Також позивач посилається на те, що у зв`язку з невиплатою заробітної плати в день звільнення відповідач повинен сплатити їй суму компенсації відповідно Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 у розмірі 2234 грн. 97 коп.
Крім того, зазначила, що в результаті порушення відповідачем її трудових прав на своєчасне отримання розрахунку при звільненні, їй було спричинено моральної шкоди, розмір якої вона оцінює в 3000 грн.
Рішенням Печерського районного суду м. Києвавід 02 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати сум та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, моральної шкоди - задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати в сумі 15 824 гривень 24 копійок; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 07 червня 2017 року по 30 червня 2019 року в розмірі 113 761 гривень 92 копійок; компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 1913 гривень 22 копійок, а також  моральну шкоду у розмірі 500 гривень 00 копійок. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в дохід Держави судовий збір у розмірі 1319 гривень 99 копійки.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач АТ «Укрзалізниця» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
Скарга мотивована неврахуванням судом того факту, що рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», уведеного в дію Указом Президента України від 15 березня 2017 року нарахування заробітної плати працівникам структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» було припинено. Наслідком чого є те, що із 16 березня 2017 року до дирекції не надходили первинні документи від підприємства де працювала позивачка, а тому нарахування заробітку позивачці здійснити неможливо. Торгово-промислова палата України надала науково-правовий висновок № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, яким засвідчено настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), починаючи з 20 березня 2017 року, які унеможливлюють виконання ПАТ «Українська залізниця», регіональної філії «Донецька залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників. Суд не звернув увагу, що відповідач фактично відсутній за місцем ведення діяльності у м. Донецьк і не мав об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачкою своїх трудових обов`язків з березня по квітень 2017 року. 
Крім того, звертають увагу апеляційного суду на неврахування судом першої інстанції доводів відповідача щодо відсутності вини роботодавця у нездійсненні виплат на користь позивача, оскільки це є наслідком злочинних дій третіх осіб, що підтверджується висновком Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, в тому числі і про наявність після 20.03.2017 року обставин непереборної сили, які унеможливили виконання ПАТ «Укрзалізниця» своїх обов`язків перед позивачем.
Окрім того, судом при ухваленні рішення не враховано необхідність утримання податків із нарахованої позивачці суми. А щодо задоволення вимог по відшкодуванню моральної шкоди, вважають їх не доведеними належними та допустимими доказами.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 зазначила, що у апеляційній скарзі відповідач не спростував аргументів позивача по суті позову, а тому вважає її безпідставною та необґрунтованою. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб - учасників судового розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позовні вимоги про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд першої інстанції виходив з доведеності вказаних вимог.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, наказом №200/л від 07.04.1986 ОСОБА_1 було прийнято на роботу до Державного підприємства «Донецька залізниця» (надалі ДП «Донецька залізниця»). Відповідно до наказу №293/ос від 01.12.2011 (а.с.23) позивачка була переведена на посаду інженера-технолога 2 категорії виробничого відділу впровадження та експлуатації АСУ вантажних перевезень інформаційно-обчислювального центру ДП «Донецька залізниця».
З 08.08.2016 згідно з наказом № 2/ос від 05.08.2016 (а.с.24,26) у зв`язку з реорганізацією Державного підприємства «Донецька залізниця» продовжено дію безстрокового трудового договору на посаді інженера-технолога 2 категорії з окладом у розмірі 4519 грн. Виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр» Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». 01.03.2017 згідно наказом № 21/ІОЦ від 21.03.2017р. позивачці було збільшено оклад до 5649 грн. (а.с. 27, 29).
Наказом виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 17 березня 2017 року № 19/ІОЦ, який видано відповідно до вищевказаного наказу, встановлено початок простою з 08-00 год. 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр». На весь період простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу наказано проставляти літерний код «П». Оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи.
06.06.2017 позивачку було звільнено на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін на підставі наказу від 01.06.2017 № 1199/ДН-ос.
На підтвердження доводів позову, ОСОБА_1 подано до суду розрахунки заробітної плати (а.с.35-37 ) , згідно з якими позивачу було нарахована заробітна плата:
- за липень 2016 року - 2280 грн. 09 коп., 
- за березень 2017 року - 3943 грн. 72 коп.;
- за квітень 2017 року - 1766 грн. 14 коп.;
- за травень 2017 року -5084 грн. 36 коп;
- за червень 2017 року - 4369 грн. 22 коп.
Загальна сума нарахованої заробітної плати 17 443 грн. 53 коп.
Вказані розрахунки відповідають даним Табелів обліку використання робочого часу та розрахунку заробітної плати за липень 2016 року та березень-липень 2017 року.
Судом першої інстанції також встановлено відповідно до даних відомості про виплату заробітної плати № 30 та довідки про доходи, що за березень 2017 року позивачем фактично отримано заробітну плату в розмірі 1619 грн. 29 коп. (а.с.70, 71).
З огляду на вказані обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що розмір нарахованої, але не виплаченої ОСОБА_1 заробітної плати за липень 2016, березень-червень 2017 року становить 15 824 грн. 24 коп. (17433,53 - 1619,29)
Згідно із статтею 43 Конституції України, гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 94 КЗпП Українипередбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно з ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.
Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.
Відповідно до ст.113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.
Згідно розрахункових листів позивачці і було нараховано 2/3 тарифної ставки встановленого їй розряду (окладу).
Згідно з частиною першою ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до частини першої ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (стаття 117 КЗпП України).
Відповідно до ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «ОСОБА_3 Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.
Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.
Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України « Про оплату праці», а позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем до 06.06.2017 року, виконувала свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.
В пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», судам роз`яснено, що необхідно враховувати, що норми і гарантії оплати праці, визначені законодавством для працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, є мінімальними державними гарантіями і тому при договірному регулюванні вони не можуть бути погіршені. Йдеться як про мінімальний розмір заробітної плати, так і про норми оплати праці, зокрема за час простою.
Відповідно до частини ст. 30 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.
Відповідно до ст. 8 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.
Враховуючи, що трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина ст. 21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.
Відповідно до статті76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Доводи відповідача про те, що форс-мажорні обставини унеможливлювали виконання відповідачем своїх зобов`язань згідно ст.ст. 47, 83, 115, 116 КЗпПУ, є безпідставними, оскільки форс-мажорні обставини свідчать про відсутність вини підприємства в затримці виплати належних сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, як підстави для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Але жодним нормативним актом про працю не передбачено підстав для звільнення від виплати заборгованості по заробітній платі.
Закон України від 02.09.2014 року «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не скасовує обов`язків роботодавця, визначених ст. 47, ст.116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст.116 КЗпП України.
Суд першої інстанції вірно відхилив посилання відповідача на неможливість вивезти первинні документи, як підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, тим більше, що відповідачем не надано суду жодних доказів того, що він у будь-який спосіб намагався виправити цю ситуацію.
Крім того, згідно з висновком Верховного Суду, який викладений у постанові від 28.03.2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією.
Суд першої інстанції вірно оцінив посилання представника відповідача на існування «непереборної сили», яка унеможливила здійснити розрахунок з позивачем, оскільки така позиція повністю спростовується доказами у справі, наявність належним чином заповненої трудової книжки позивача із зазначенням наказів про прийняття на роботу та його звільнення з роботи, скріплених печаткою підприємства. Наявність роздрукованих розрахункових листів, виданих позивачу, який використав їх як доказ наявної заборгованості із заробітної плати свідчить про обізнаність відповідача про існуючий обов`язок розрахунку та його невиконання.
Вирішуючи позовні вимоги, в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, а саме по день винесення судового рішення по справі, слід зазначити, що відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробітокза весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення,  якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 за № 100 (далі - Порядок).
Відповідно до п. 2 Порядку, у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.
Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Враховуючи те, що відповідачем не надано будь-яких доказів на спростування викладених у позовній заяві відомостей, суд першої інстанції, визначаючи суму середнього заробітку за час затримки виплати виходив з розміру середньоденного заробітку позивача, який становить 220 грн. 89 коп., та періоду затримки виплати заробітної плати у 515 робочих днів. Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України становить (220,89 грн. х 515 робочих дні) 113 761 грн. 92 коп.
Рішення в частині правильності визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідач не оспорює та своїх розрахунків не долучає.
Доводи апеляційної скарги не містять також обґрунтування незаконності рішення суду у частині зобов`язання відповідача виплатити позивачу компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплатити, тому колегія суддів не вбачає правових підстав для перегляду рішення суду в цій частині.
Щодо доводів про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.
Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4"Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Положеннями статті 237-1 КЗпП Українивизначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Стаття 237-1 КЗпП України містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.
За змістом зазначеного положення Закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин.
Задовольняючи частково позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди в сумі 500 грн., суд першої інстанції виходив з того, що порушення відповідачем трудових прав позивача завдало йому моральної шкоди, що призводить до моральних страждань, які вимагають додаткових зусиль для організації життя.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції в цій частині, вважає їх законними і обґрунтованими, а розмір відшкодування моральної шкоди - таким, що відповідає вимогам розумності і справедливості.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не довів факту вчинення йому моральної шкоди не можна визнати обґрунтованим, оскільки порушення трудових прав позивача на отримання заробітної плати позбавило її очікуваного доходу, змусило звертатися за правовою допомогою та до суду за захистом порушеного права, що істотно вплинуло на зміну його життя.
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо підстав для часткового задоволення позовних вимог є законними і обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. 
Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Українська залізниця» - Комісарової Альони Вікторівни - залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови виготовлено 11 червня 2020 року.

 
Суддя-доповідач                                                        Таргоній Д.О.
  
  Судді:                                                                          Голуб С.А.
                                                                                                                                                                                                                 Ігнатченко Н.В.