ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/878/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №703/4899/19 Категорія: 304090000 	Кирилюк Н. А. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       18 травня 2020 року : м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Бондаренка С.І., Вініченка Б.Б., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" на заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 лютого 2020 року у справі за позовом акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" (далі - АТ "КБ "ПриватБанк", банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості -

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог вказано, що 17.02.2011 між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладено договір, на підставі якого остання отримала кредит у розмірі 20000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. 
Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява про приєднання разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складають між нею та банком Договір про надання банківських послуг. Своїм підписом у заяві позичальниця засвідчила, що вона була повністю поінформована із умовами укладеного договору та кредитування, які були їй надані у письмовій формі.
Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі і надав відповідачці можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах договору у межах встановленого кредитного ліміту.
Проте позичальниця порушила зобов`язання і не надає своєчасно грошові кошти для погашення кредиту, відсотків і інших витрат відповідно до умов договору, що призвело до утворення заборгованості, яку позивач просив стягнути в судовому порядку.
ОСОБА_1 станом на 19.11.2019 мала заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 38 478 грн. 71 коп., у зв`язку з чим їй було нараховано 4 427 грн. 50 коп. заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 49 006 грн. 42 коп. пені, 500 грн. штрафу (фіксована частина) і 4 595 грн. 63 коп. штраф (процентна складова).
Таким чином, банк просив у позові стягнути із відповідачки на свою користь заборгованість в розмірі 97 008 грн. 26 коп. 
Заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що у розрахунку відсутня заборгованість за тілом кредиту. Натомість, прострочене тіло кредиту є завуальованими відсотками, оскільки до нього включено також плату за користування кредитом. З посиланням на правову позицію Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 (справа №342/180/17-ц) суд констатував, що сторони не узгодили порядок нарахування відсотків за користування кредитом, пені та штрафу. А тому, за відсутності заборгованості за тілом кредиту суд відмовив у задоволенні позовних вимог.
Також суд відмовив у задоволенні вимог про стягнення процентів за ст. 625 ЦК України, оскільки суд не встановив порушення грошового зобов`язання, а на підставі наданих позивачем доказів неможливо встановити кінцеву дату дії договору. Крім того, поданий позивачем розрахунок не містить порядок нарахування цих відсотків та періоду, за який вони були нараховані.
Рішення оскаржено банком в апеляційному порядку.
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди позивача з рішенням суду про відмову у позові. 
Банк просить врахувати висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 10.04.2019 (справа №356/1635/16-ц), в якій Верховного Суду вказав, що не можна вважати неукладеним договір після його часткового або повного виконання. Апелянт посилається також на постанови Верховного Суду від 28.03.2019 (справа №428/2873/17) та від 17.04.2019 (справа №666/388/16-ц), висновки яких зводяться до того, що непідписання позичальником умов та правил надання банківських послуг та неознайомлення з їх змістом не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин.
Зазначає, що суд встановивши, що позичальник користувалась кредитними коштами, безпідставно відмовив у задоволенні вимоги про стягнення відсотків за таке користування, адже законом не передбачено видачу безпроцентних кредитів.
До апеляційної скарги апелянт додає виписку по картковому рахунку та довідку про умови кредитування, що підписана позичальником. Такі докази до суду першої інстанції не надавались.
Вважаючи підтвердженими свої позовні вимоги, а висновки суду - безпідставними, скаржник просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.
На апеляційну скаргу відзив не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає до задоволення.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, тобто належним виконанням зобов`язань з боку відповідача є повернення кредиту та сплата процентів за користування ним у строки, у розмірі та валюті, як це було визначено кредитним договором.
За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 17.02.2011 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку. 
При цьому в анкеті-заяві відсутні будь-які відмітки про обраний вид банківської картки, бажаний кредитний ліміт, розмір відсотків, під який такий кредит надавався. Також в анкеті-заяві не врегульовано порядок нарахування пені та штрафів.
З матеріалів справи, а саме, з розрахунку заборгованості за договором № б/н від 17.02.2011 встановлено, що станом на 31.08.2015 та 31.09.2019 загальна сума заборгованості ОСОБА_1 перед АТ "КБ "ПриватБанк" становила 97008,26 грн., до якої включено: 0 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту; 38478,71 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 0 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 4427,50 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України; 49006,42 грн. - заборгованість по пені; 0 грн. - заборгованість по комісії; 91912,63 грн. - загальна заборгованість за наданим кредитом; 5095,63 - заборгованість по судовим штрафам.
З наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що позичальниця погасила заборгованість за тілом кредиту та відсоткам.
Предметом позову є стягнення заборгованості за простроченим тілом, відсотків на прострочений кредит за ст. 625 ЦК України, а також неустойкою (пенею та штрафом).
На підтвердження наявності заборгованості за усіма його складовими банк надав до суду першої інстанції витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та витяг з Тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна», який передбачає чотири види Тарифів в залежності від типу кредитної картки: «Універсальна - 30 днів пільгового періоду», «Універсальна - 55 днів пільгового періоду», «Універсальна - Contract», «Універсальна - Gold».
Кожен вид кредитної картки передбачає пільговий період, базову процентну ставку на місяць, обов`язковий щомісячний платіж, пеню за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів.
Наведені Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, витяг з Тарифів обслуговування позичальником не підписані.
Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови кредитування розуміла відповідачка, була ознайомлена і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання ОСОБА_1 кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що не підписані Умови та Правила надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду також вказала на мінливість Правил надання банківських послуг ПриватБанку, тому їх не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
За наведених обставин відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
У постанові від 28 березня 2018 року у справі 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач заявляючи про стягнення з відповідачки процентів на підставі 625 ЦК України у розмірі 4427,50 грн., не обґрунтував період виникнення прострочення грошового зобов`язання, розмір простроченого грошового зобов`язання, порядок нарахування процентів за ч. 2 ст. 625 ЦК України. А тому, така вимога не може бути задоволена.
Однак з розрахунку заборгованості вбачається, що позичальниця користувалась наданим банком кредитним лімітом. І станом на момент звернення з позовом, заборгованість за тілом кредиту та за відсотками за користування кредитом відсутня. При цьому, з розрахунку також видно, що банк погашав заборгованість за відсотками за рахунок кредитних коштів в межах кредитного ліміту.
В апеляційній скарзі зазначено, що прострочене тіло кредиту є складовою фактично отриманих коштів. Однак з розрахунку заборгованості видно, що в прострочене тіло кредиту банк включав відсотки за користування кредитними коштами.
Таким чином, у зв`язку з тим, що в підписаних відповідачкою документах відсутня регламентація складових частин поняття «прострочене тіло кредиту», колегія суддів дійшла висновку про недоведеність позовних вимог в частині стягнення простроченого тіла кредиту в тій сумі, яку заявив позивач.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що в даному випадку банк має право на стягнення тіла кредиту, проте позивач в розрахунку заборгованості вказав тіло кредиту в сумі 0 грн.
Оскільки з розрахунку заборгованості неможливо встановити суму, якою фактично користувалась позичальниця (без урахування відсотків та міри відповідальності), тому суд першої інстанції правомірно відмовив у стягненні тіла кредиту.
Порядок нарахування решти сум (міри відповідальності за порушення зобов`язання - штрафи та пеня, а також простроченого тіла кредиту, зокрема його складових) не узгоджені з позичальником. Банк, заявляючи вимоги про їх стягнення, не надав належних доказів, які б підтверджували, що позичальник був обізнаний про такі умови кредитування.
Посилання апелянта на правові позиції Верхового Суду, викладені в постановах від 10.04.2019 (справа №356/1635/16-ц), від 28.03.2019 (справа №428/2873/17) та від 17.04.2019 (справа №666/388/16-ц), не є підставою для задоволення позову, оскільки виходячи із ч. 4 ст. 263 ЦПК України та мінливість судової практики із даного типу спірних правовідносин, суд застосовує останню правову позицію Верховного Суду та надає перевагу правовим позиціям його Великої Палати. Такий підхід дозволяє дійти усталеності, єдності та передбачуваності судової практики, що відноситься до реалізації принципу верховенства права у вирішенні судами спорів.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що договір відповідачки не оспорювався, а отже свідчить про згоду відповідачки з усіма умовами цього договору, колегія суддів відхиляє, оскільки відсутність заперечень від відповідача проти позовних вимог, не звільняє банк від обов`язку доводити свої позовні вимоги.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник подав до суду нові докази, які не були надані суду першої інстанції. Зокрема, апеляційному суду надано виписку з банківського рахунку та довідку про умови кредитування з підписом позичальника.
За вимогами ч. ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Надаючи в суд апеляційної інстанції нові докази на підтвердження своїх вимог, заявник не обґрунтував причини неможливості їх подання до суду першої інстанції. За таких обставин, колегія суддів не може визнати, що докази не були подані в місцевий суд за виняткових обставин, які не залежали від волі заявника. 
Тому докази, додані до апеляційної скарги і які не були надані в суд першої інстанції, не беруться до уваги апеляційним судом.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про те, що між сторонами був укладений договір приєднання на тих умовах, що заявляє позивач, зокрема, і щодо нарахування та розміру простроченого тіла кредиту, пені і штрафів, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду справи.
За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права з посиланням на останні правові висновки Верховного Суду, тому правомірно зазначив, що позивач має право на стягнення тіла кредиту, відмовивши в задоволенні позовних вимог про стягнення простроченого тіла, відсотків на прострочений кредит, пені та штрафів.
Керуючись ст.ст. 35, 141, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.
Заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

       Судді