ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2020 р.	Справа № 520/13371/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Кононенко З.О.,
Суддів: Калиновського В.А. ,  Сіренко О.І. ,
за участю секретаря судового засідання Цибуковської А.П.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної податкової служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.02.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Зінченко А.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 13.02.20 року по справі № 520/13371/19
          за позовом      Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1  
          до      Державної податкової служби України              
          про скасування податкової консультації,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 , звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної податкової служби України, в якому просила суд:
- скасувати податкову консультацію Державної податкової служби України від 11.09.2019 р. № 111/6/99-00-04-07-03-15/ІПК;
- зобов"язати Державну податкову службу України надати податкову консультацію щодо практичного використання норм податкового законодавства ФО-П ОСОБА_2 (ПІН НОМЕР_1 ) на її звернення від 19.08.2019 б/н з урахуванням опису питань та фактичних обставин, що порушуються таким платником, а також наданих первинних документів.
В обгрунтування позовних вимог, позивач зазначав, що на його думку, податкова консультація Державної податкової служби України від 11.09.2019 р. № 111/6/99-00-04-07-03-15/ІПК, є необгрунтованою та протиправною.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.02.2020 року адміністративний позов - задоволено. Скасовано податкову консультацію Державної податкової служби України від 11.09.2019 р. № 111/6/99-00-04-07-03-15/ІПК.
Зобов`язано Державну податкову службу України надати податкову консультацію щодо практичного використання норм податкового законодавства ФО-П ОСОБА_1 на її звернення від 19.08.2019 б/н з урахуванням опису питань та фактичних обставин, що порушуються таким платником, а також наданих первинних документів.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Так, відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що за результатом розгляду зверненням підприємця ДФС України направило на адресу позивача відповідьм від 11.09.20 І9 № 111/6/99-00-04-07-03-15/ІПК, згідно з якою контролюючий орган дублює норми законодавства, на які посилався платник при складанні звернення на отримання податкової консультації без опису питань та врахування фактичних обставин, зазначених платником у зверненні, тобто, контролюючий орган не надав відповіді та роз`яснень на поставлені платником питання, а також не надав роз`яснень щодо практичного застосування норм законодавства при здійсненні підприємцем своєї господарської діяльності, що, на думку суду першої інстанції, є порушенням вимог п. 52.3 ст. 52 Податкового кодексу України, що має своїм наслідком визнання скасування податкової консультації.
На думку відповідача, наведене суперечить положенням ст. 242 КАС України, наведені правовідносини вУкраїні регулюються Земельним кодексом України від 25.10.2001 № 2768- III із змінами та доповненнями, а справляння плати за землю здійснюється відповідно до положень Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755- VI.
Згідно п. п. 19-1.1.1 п. 19.1 ст. 19 Податкового кодексу України контролюючі органи здійснюють адміністрування податків, зборів, платежів.
Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (пп. 14.1.14 п.14.1 ст.14 ПК України.)
Згідно із вимогами п. "в", статті 96 Земельного кодексу України землекористувачі зобов`язані своєчасно сцлачувати земельний податок або орендну плату.
Згідно ст. 269 ПК України платниками, земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.
Відповідач звертає увагу, що дбз. 4 п.297.1 ст.297 ПК України передбачено, що платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.
Таким чином, на думку відповідача, фізична особа - підприємець платник єдиного податку, який використовує будівлі (споруди), дх частини, для провадження господарської х діяльності та який оформив відповідно до вимог, законодавства свої права на земельну ділянку під такими об`єктами, не повинен сплачувати земельний податок.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ФО-П ОСОБА_1 знаходиться на податковому обліку у Харківській ДПІ ГУ ДПС у Харківській області та є платником податку другої групи спрощеної системи оподаткування, а також має у власної ті будівлі (споруди) та земельні ділянки на яких фактично розташовані такі об`єкти нежитлової нерухомості, технічні засоби (обладнання) та які використовуються підприємцем у господарській діяльності для задоволення виробничих потреб.
Для здійснення своєї господарської діяльності ФО-П ОСОБА_1 використовує будівлю, а також земельні ділянки на якій вона знаходиться, а саме для виробництва виробів з деревини та їх подальшого продажу (в таких приміщеннях знаходив виробниче обладнання, склади та працюють робітники пов`язані з виробництвом продукції).
На підставі вищезазначеного ФО-П ОСОБА_1 , є власником земельної ділянки, яка фактично використовується у її господарській діяльності.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що податкова консультація ДПС України від 11.09.2019 р. № 111/6/99-00-04-07-03-15/ІПК не відповідає вимогам діючого законодавства, а відповідно підлягає скасуванню.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову з наступних підстав.
Відповідно до положень ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відповідно до п. 14.1.172 - 1 ст. 14 Податкового кодексу України індивідуальна податкова консультація - це роз`яснення контролюючого органу, надане платнику податків щодо практичного використання окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган та зареєстроване в єдиному реєстрі індивідуальних податкових консультацій.
У відповідності до п. 52.1 ст. 52 Податкового кодексу України за зверненням платників податків контролюючі органи надають їм безоплатно індивідуальні податкові консультації з питань практичного застосування окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом 25 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом.
Згідно з п. 52.3 ст. 52 Податкового кодексу України індивідуальна податкова консультація, надана в письмовій формі, обов`язково повинна містити назву - податкова консультація, реєстраційний номер в єдиній базі індивідуальних податкових консультацій, опис питань, що порушуються платником податків, з урахуванням фактичних обставин, зазначених у зверненні платника податків, обґрунтування застосування норм законодавства та висновок з питань практичного використання таких норм законодавства.
Відповідно до п. 269.1 ст. 269 Податкового кодексу України платниками змельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) або землекористувачі, при ньому об`єктом оподаткуванню земельним податком є земельні ділянки або земельні частки (паї), які перебувають власності або користуванні платника (вимоги п. 270.1 ст. 270 Податкового кодексу України).
Отже, за загальним правилом, у розумінні вимог ст.ст. 269,270 Податкового кодексу України, власники земельних ділянок є платниками земельного податку.
Згідно з п. 297.1 ст. 297 Податкового кодексу України платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та поданий податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаро-виробництва.
Колегія суддів зазначає, що виходячи з положень п. 297.1 ст. 297 Податкового кодексу України ФО-П ОСОБА_1 , перебуваючи на другій групі спрощеної системи оподаткування та використовуючи земельну ділянку, яка перебуває у її власності для здійснення господарської діяльності, звільняється від обов`язку нарахувати та сплачувати земельний податок. 
Вказана позиція зокрема підтверджується роз`ясненнями ДФС України, що містяться на загальнодоступному інформаційно-довідковому ресурсі «ЗІР», Індивідуальною податковою консультацією від 29 червня 2017 року № 900/П/99-99-13-03-01-14/ІПК, податковою консультацією, що затверджена наказом МФУ від 06 липня 2018 року «Про затвердження узагальнюючих податкових консультацій з деяких питань оподаткування платою за землю, індивідуальними податковими консультаціями ДФС України від 29 листопада 2018 року ІУЬ 5020/ІПК/04-36-12-04-21, а також підтверджується практикою Верховного суду України (рішенням Верховного суду від 08 серпня 2018 року по справі № 820/5485/17).
Аналізуючи наведене, колегія суддів вважає, що за результатом звернення платника до ДФС України з податковою консультацією контролюючий орган повинен надати податкову консультацію, яка за своєю правовою природою є фактично відповіддю на питання платника та повинна містити конкретні роз`яснення такому платнику щодо практичної форми та/або моделі його поведінки у визначеному колі податкових правовідносин (дана позиція підтверджується рішенням Верховного суду України від 16.10.2018 р. № 820/4461/17).
Виходячи зі змісту положень п. 14.1.172 -1 ст. 14, п.п. 52.1, 52.3 ст. 52 Податкового кодексу України у випадку якщо платником разом зі зверненням на отримання податкової консультації долучено копії бухгалтерських га реєстраційних документів, необхідних для дослідження питання та надання податкової консультації, контролюючий орган повинен надати податкові консультації з питань саме практичного використання законодавства з врахуванням питань та фактичних обставин, на які посилається платник.
Отже, з матеріалів справи вбачається, що 19.08.2019 р. ОСОБА_1 звернулась до ДФС України з податковою консультацією та надала копій необхідних бухгалтерських та реєстраційних документів по наступним питанням: чи звільняється у 2019 році ФО-П ОСОБА_1 (платник, що перебуває на другій групи спрощеної системи оподаткування) від обов`язку нараховувати та сплачувати податок на майно (в частині земельного податку), якщо така земельна ділянка знаходиться у власності підприємця га використовується ним у його господарської діяльності; чи звільнялась у 2018 році Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (платник, що перебуває на другій групи спрощеної системи оподаткування) від обов`язку нараховувати та сплачувати податок на майно (в частині земельного податку), якщо така земельна ділянка знаходиться у власності підприємця та використовується ним у його господарської діяльності.
За результатом розгляду звернення підприємця ДФС України направило на адресу позивача відповідь від 11.09.2019 р. № 111/6/99-00-04-07-03-15/ІПК, згідно з якою контролюючий орган дублює норми законодавства, на які посилався платник при складанні звернення на отримання податкової консультації без опису питань та врахування фактичних обставин, зазначених платником у зверненні, тобто, як встановлено судом, контролюючий орган не надав відповіді та роз`яснень на поставлені платником питання, а також не надав роз`яснень щодо практичного застосування норм законодавства при здійсненні підприємцем своєї господарської діяльності, що є порушенням вимог п. 52.3 ст. 52 Податкового кодексу України.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до п. 52.6 ст. 52 Податкового кодексу України центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, проводить періодичне узагальнення індивідуальних податкових консультацій, а також аналізує обставини, що свідчать про неоднозначність окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, шляхом надання узагальнюючих податкових консультацій, які затверджуються наказом цього органу.
Абзацом третім п. 53.1 ст. 53 Податкового кодексу України визначено, що у разі коли положення індивідуальної податкової консультації суперечать положенням узагальнюючої податкової консультації, застосовуються положення узагальнюючої податкової консультації.
В свою чергу згідно з узагальнюючою податковою консультацією, що затверджена наказом МФУ від 06.07.2018 р. № 602 «Про затвердження узагальнюючих податкових консультацій з деяких питань оподаткування платою за землю» контролюючий орган зазначає, що фізична особа - підприємець - платник єдиного податку, який використовує будівлі (споруди), їх частини для провадження господарської діяльності та який оформив відповідно до законодавства свої права на земельну ділянку під такими об`єктами, не повинен сплачувати земельний податок.
Слід зазначити, що у рішенні ДПС України від 7.11.2019 р. № 865716/99-00-08-05-04, яким у порядку ст. 56 Податкового кодексу України задоволено скаргу ФО-П ОСОБА_3 , контролюючим органом зроблено висновок, що платник другої групи спрощеної системи оподаткування, використовуючи земельну ділянку для здійснення господарської діяльності, звільняється від обов`язку нарахувати та сплачувати земельний податок.
Вищенаведене є додатковим доказом про невідповідність податкової консультації ДПС України від 11.09.2019 р. №111/6/99-00-04-07-03-15/ПІК вимогам податкового законодавства.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що враховуючи положення п. 52.3. ст. 52 Податкового кодексу, податкова консультація ДПС України від 11.09.2019 р. № 111/6/99-00-04-07-03-15/ІПК не відповідає вимогам діючого законодавства, а відповідно підлягає скасуванню.
Також, колегія суддів, звертає увагу на те, що ч.1 ст.10 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожному гарантовано право на свободу вираження поглядів та одержання інформації.
Зокрема, у рішенні Європейського Суду у справі "Леандер проти Швеції" від 26 березня 1987 року, серія А, № 116, § 74) зазначено, що свобода отримувати інформацію, про яку йдеться в пункті 2 статті 10 Конвенції, стосується передусім доступу до загальних джерел інформації і її основним призначенням є заборонити державі встановлювати будь-якій особі обмеження одержувати інформацію, яку інші особи бажають або можуть бажати повідомити цій особі.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджені нормативно та документально, а тому є такими, що підлягають задоволенню.
Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано задовольнив адміністративний позов.
Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.02.2020 року по справі № 520/13371/19 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.  
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 229, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової служби України  залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.02.2020 року по справі № 520/13371/19  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.О. Кононенко	
Судді	(підпис)  (підпис) 	В.А. Калиновський    О.І. Сіренко   	
Повний текст постанови складено  27.04.2020 року