ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1500/20 Справа № 180/1237/19 	  	Головуючий у першій інстанції: Янжула О. С. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 лютого 2020 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого –                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Свистунової О.В., Єлізаренко І.А,
при секретарі                        Догоновій О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2019 року по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне Управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, про встановлення факту реєстрації та постійного проживання на території України, – 

ВСТАНОВИЛА:

У липня 2019 року ОСОБА_1  звернувся до суду з заявою про встановлення факту реєстрації та постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, посилаючись на те, що заявник, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Марганець, Дніпропетровської області. У м. Марганець ОСОБА_1 закінчив школу, потім закінчив училище у м.Запоріжжя, після чого, почав працювати. Так до 09.04.1990 року працював газоелектрозварювальником в Нікопольському відділенні "Дніпроспец-монтаж", з 24.05.1990 року по 25.09.1991 року працював в АТП 11266 м. Марганець - сторожем, з 28.10.1991 року працював в Марганецьрудстрої газозварювальником; працював у м. Марганці на різних підприємствах аж до 01.08.1994 року. З 19.02.1988 року ОСОБА_1 був прописаний у квартирі АДРЕСА_1 , про що свідчить штамп в його паспорті. ІНФОРМАЦІЯ_2 червня 1992 року ОСОБА_1 в паспорті громадянина СРСР поставили штамп “ ОСОБА_2 ”. З 1988 року до 1995 року він проживав цивільним шлюбом з ОСОБА_3 , в період спільного проживання у них у 1990 році народилася донька – ОСОБА_4 . З 1995 року ОСОБА_1 став працювати в Росії вахтовим методом, потім поїхав на заробітки і більше в Україну не приїздив, оскільки постійно проживав в Росії, де працював, однак громадянство Росії не отримував, а паспорт старого зразку не міняв, оскільки в Україну не приїздив і не знав, що потрібно міняти паспорт, оскільки в паспорті стоїть штамп України. У зв`язку з тим, що матері ОСОБА_1 вже більше ніж 90 років, виникло питання стосовно її догляду. ОСОБА_1 хотів приїхати в Україну, однак з”ясувалося, що його паспорт зразку 1974 року вже є недійним, тому у консульстві йому видали посвідчення особи на повернення в Україну, таким чином він повернувся на Україну у м. Марганець. Коли вирішив отримати паспорт громадянина України, то отримав відмову, у зв`язку з недостатністю документів для встановлення факту реєстрації та його постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року. Встановлення факту реєстрації та проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24.08.1991 року має юридичне значення, оскільки з ним пов`язано виникнення у нього права на громадянство України; на даний час ОСОБА_1 є особою без громадянства. Тому, заявник просив встановити факт реєстрації та постійного проживання на території України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м.Марганець Дніпропетровської області, станом на 24 серпня 1991 року. 
Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2019 року встановлено факт реєстрації та постійного проживання на території України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця м. Марганець Дніпропетровської області, станом на 24 серпня 1991 року.
В апеляційній скарзі ГУ Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні заяви про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та змісту заяви, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_5 у м.Марганець Дніпропетровської області, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 20 січня 1953 року відділом ЗАГС м. Марганець, актовий запис № 35 (а.с.8).
Згідно показань свідків у суді першої інстанції, ОСОБА_1 закінчив школу у м.Марганець, після закінчив училище у м. Запоріжжя.
З копії трудової книжки, заведеної 09 липня 1970 року на ім`я ОСОБА_1 , вбачається, що заявник з 02 жовтня 1989 року до 01 серпня 1994 року працював на різних посадах підприємств м. Марганець (а.с.9). Зокрема, з 24.05.1990 року по 25.09.1991 року працював в АТП 11266 м. Марганець охоронцем.
Згідно копії паспорту громадянина СРСР Серії НОМЕР_2 , виданого відділом внутрішніх справ Марганецького міськвиконкому Дніпропетровської області, ОСОБА_1 з 19 лютого 1988 року зареєстровано у квартирі АДРЕСА_1 , про що свідчить відмітка про постійну прописку на території України у паспорті заявника ОСОБА_1 ; 30 червня 1992 року Марганецьким МВ УМВС України в паспорті громадянина колишнього СРСР - ОСОБА_1 було поставлено штамп “Україна” та засвідчено печаткою (а.с 6).
Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, що видана відділом реєстрації та обліку громадян Марганецької міської ради,  ОСОБА_1   з 19 лютого 1988 року  по 22.07.2002 року був зареєстрований у якості проживаючого у квартирі АДРЕСА_1 .
Рішенням місцевого суду м.Марганець Дніпропетровської області від 25 квітня 2002 року по справі за позовом ОСОБА_3 було встановлено, що ОСОБА_1 з 1988 року знаходився у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_3 , з якою заявник має спільну доньку - ОСОБА_5 , 1990 року народження; в 1995 році заявник виїхав до Москви на заробітки; вирішено визнати ОСОБА_1 безвісно відсутнім (а.с.10). 
Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 18 червня 2019 року по справі 180/967/19 скасовано рішення місцевого суду м. Марганця Дніпропетровської області від 25 квітня 2002 року про визнання ОСОБА_1 , 1953 року народження, безвісно відсутнім; копія рішення долучена до матеріалів справи.
Також, місцевим судом встановлено, що з 1995 року ОСОБА_1 працював у Росії, спочатку вахтовим методом, а потім виїхав на заробітки і більше в Україну не повертався, паспорт громадянина України старого зразку не міняв.
Згідно листа Марганецького МВ ГУ в Дніпропетровській області від 29 червня 2019 року, ОСОБА_1 звернувся із заявою про документування його паспортом громадянина України, однак, у зв`язку з недостатністю документів для встановлення факту реєстрації та його постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року ОСОБА_1 отримав відмову (а.с.11).
Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.
Згідно з підпунктами а), в) пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006) встановлення належності до громадянства України стосується: громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.
Згідно з пунктом 33 Порядку для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра якої постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» пункту 24 цього Порядку, а також: а) документ, що підтверджує факт постійного проживання рідних (повнорідних та неповнорідних) брата чи сестри заявника на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту; б) документи, що засвідчують родинні стосунки заявника відповідно з рідними (повнорідними та неповнорідними) братом чи сестрою, які постійно проживали на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту.
Пунктом 44 Порядку передбачено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 1 постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Відповідно до частини першої, пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що надані суду докази дозволяють зробити висновок, що ОСОБА_1 був зареєстрований та постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року; приймаючи до уваги, що встановлення вищезазначеного факту має для заявника юридичне значення, оскільки дозволить реалізувати право щодо набуття громадянства України; враховуючи, що іншим шляхом, окрім звернення до суду з даною заявою, вирішити порушене заявником питання неможливо, - колегія приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви.
Клопотань про надання доказів чи витребування доказів судом щодо непроживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року — не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколом судового засідання. 
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, колегія приходить до висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду – без змін. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області – залишити без задоволення. 
Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2019 року – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий
Судді