ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

16 березня 2020 року	  м. Одеса	Справа № 915/1917/19	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Принцевської Н.М.;
суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.;
(Південно-західний апеляційний господарський суд, м.Одеса, проспект Шевченка, 29)

Секретар судового засідання: Соловйова Д.В.;
Представники сторін:
Від прокуратури -  Коломійчук І.О., посвідчення  № 048039,  від 27.09.17;  
Представники інших учасників в судове засідання не з`явились;

розглянувши апеляційну скаргу Заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №2 Миколаївської області
на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 15.01.2020
у справі №915/1917/19
за позовом Виконуючого обов`язки керівника Миколаївської місцевої прокуратури №2 Миколаївської області 
в інтересах держави в особі Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області
до відповідачів:
1) Вітовська районна державна адміністрація 
2) Товариство з обмеженою відповідальністю „Миколаївська водна компанія”
про визнання незаконними та скасування розпоряджень Вітовської районної державної адміністрації від 13.04.2018 № 122-р, від 13.04.2018 № 123-р, від 05.04.2019 № 79-р, визнання недійсним договору оренди землі від 25.04.2019; визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10.04.2019; зобов`язання повернути земельну ділянку; скасування реєстраційного запису,
(суддя першої інстанції: Смородінова О.Г., дата та місце прийняття ухвали: 15.01.2020, Господарський суд Миколаївської області, м.Миколаїв, вул.Адміральська, 22)

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 15.01.2020 відмовлено у задоволенні заяви виконуючого обов`язків керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 2 Миколаївської області № 32/2-61вих-19 від 16.08.2019 про забезпечення позову у справі № 915/1917/19.
          Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, Заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури №2 Миколаївської області звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.
          На думку апелянта, ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а також з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
          Заявник апеляційної скарги вважає, що прокурором дотримано вимоги чинного законодавства України, заява про забезпечення позову містить усі складові елементи, передбачені ст. 139 Господарського процесуального кодексу України. Господарське процесуальне законодавство не вимагає у позивача подавати докази, що підтверджують наявність у відповідача реальних намірів на вчинення будь-яких дій щодо спірного майна, у тому числі його відчуження.
          На думку апелянта будь-які інші заходи, окрім накладення арешту на майно, не зможуть запобігти відчуженню відповідачем земельної ділянки.
          ТОВ «Миколаївська водна компанія», як власник земельної ділянки, зможе здійснювати  поділ або об`єднання земельних ділянкок, змінювати її цільове призначення, що є безумовною перешкодою для досягнення кінцевої мети судового провадження.
          Заявник апеляційної скарги вважає, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до порушення балансу між приватно-правовим інтересом ТОВ «Миколаївська водна компанія» та інтересом територіальної громади Галицинівської сільської ради, який може тривалий час не поновлюватись через утруднення виконання рішення внаслідок відчуження, поділу/об`єднання, вчинення інших дій щодо земельної ділянки.
          Прокурор зазначає, що заявлені заходи забезпечення позову відповідають процесуальним нормам, що регулюють спірні правовідносини, зокрема, вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги.
          Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.01.2020 апеляційну скаргу Заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №2 Миколаївської області на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 15.01.2020 по справі №915/1917/19 залишено без руху.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.02.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №2 Миколаївської області на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 15.01.2020 по справі №915/1917/19, встановлено строк учасникам справи для подання відзиву на апеляційну скаргу та інших заяв та клопотань протягом 5 днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, призначено розгляд справи №915/1917/19.
В судове засідання з`явився представник апелянта, який підтримав доводи, викладені ним в апеляційній скарзі, наполягав на її задоволенні та скасуванні ухвали суду першої інстанції.
Представники відповідача та третьої особи в судове засідання не з`явивлись, не повідомивши суд завчасно про причини неявки, про дату, час та місце проведення судового засідання по справі повідомлені належним чином.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).
Відповідно до ч. 2 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції розглядається протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.
Враховуючи викладене, з огляду на те, що явка представників сторін судом обов`язковою не визнавалась, колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ст. 120, ст. 202, ст. 270, ч. 2 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України вважає за можливе розглянути справу за відсутністю представників відповідачів за наявними в ній матеріалами.
За нормами ч.1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.  
Відповідно до вимог ч.1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 4 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали суду, встановила наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні Господарського суду Миколаївської області з 16.09.2019 перебуває справа № 915/1917/19 за позовом виконуючого обов`язків керівника Миколаївської місцевої прокуратури №2 Миколаївської області в інтересах держави в особі Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області до відповідачів: Вітовської районної державної адміністрації, Товариства з обмеженою відповідальністю “Миколаївська водна компанія” про:
- визнання незаконним та скасування розпорядження Вітовської районної державної адміністрації від 13.04.2018 № 122-р “Про дострокове припинення права постійного користування земельною ділянкою Галицинівською сільською радою Вітовського району Миколаївської області”;
- визнання незаконним та скасування розпорядження Вітовської районної державної адміністрації від 13.04.2018 № 123-р “Про передачу в оренду земельної ділянки ТОВ “Миколаївська водна компанія””;
- визнання недійсним укладеного 25.04.2018 між Вітовською районною державною адміністрацією та ТОВ “Миколаївська водна компанія” договору оренди земельної ділянки площею 5,5 га з кадастровим номером 4823380600:03:000:0247 для будівництва та обслуговування будівель закладів комунального обслуговування (будівництво сміттєзвалища для організації полігону твердих побутових відходів) в межах території Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області;
- визнання незаконним та скасування розпорядження Вітовської районної державної адміністрації від 05.04.2019 № 79-р “Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення”;
- визнання недійсним укладеного 10.04.2019 між Вітовською районною державною адміністрацією та ТОВ “Миколаївська водна компанія” договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 5,5 га з кадастровим номером 4823380600:03:000:0247 для будівництва та обслуговування будівель закладів комунального обслуговування (будівництво сміттєзвалища для організації полігону твердих побутових відходів) в межах території Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області;
- зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю “Миколаївська водна компанія” повернути територіальній громаді в особі Галицинівської сільської ради земельну ділянку площею 5,5 га (кадастровий номер 4823380600:03:000:0247), вартістю 469150 грн, розташовану в межах території Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області;
- скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису №26451692 від 04.06.2018 про реєстрацію права власності на об`єкт незавершеного будівництва – полігон твердих побутових відходів (відсоток готовності 75%), за Товариством з обмеженою відповідальністю “Миколаївська водна компанія”.
Разом із позовною заявою прокурором було подано до суду першої інстанції заяву про забезпечення позову № 32/2-61вих-19 від 16.08.2019 в якій заявник просить суд, з метою забезпечення вказаного позову:
- накласти арешт на земельну ділянку площею 5,5 га (кадастровий номер 4823380600:03:000:0247) для будівництва та обслуговування будівель комунального обслуговування (будівництво сміттєзвалища для організації полігону твердих побутових відходів) в межах території Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області та заборонити органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо спірної земельної ділянки, у тому числі внаслідок її поділу чи об`єднання з іншими ділянками;
- заборонити ТОВ “Миколаївська водна компанія” вчиняти дії, спрямовані на зміну цільового призначення земельної ділянки площею 5,5 га (кадастровий номер 4823380600:03:000:0247) для будівництва та обслуговування будівель комунального обслуговування (будівництво сміттєзвалища для організації полігону твердих побутових відходів) в межах території Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області, укладати договори, вчиняти інші правочини щодо неї;
- накласти арешт на об`єкт незавершеного будівництва - полігон твердих побутових відходів, розташований за адресою: Миколаївська область, Вітовський район, с.     Галицинове, вул. Степова, буд.1/2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1568056748233) та заборонити органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо нього.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 18.09.2019 у справі №915/1917/19 заяву Виконуючого обов`язків керівника Миколаївської місцевої прокуратури №2 Миколаївської області № 32/2-61вих-19 від 16.08.2019 про забезпечення позову та додані до неї документи повернуто без розгляду.
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.12.2019 у справі № 915/1917/19 апеляційну скаргу Заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 2 Миколаївської області задоволено; ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 18 вересня 2019 року по справі №915/1917/19 скасовано; направлено матеріали оскарження ухвали по справі №915/1917/19 до Господарського суду Миколаївської області для продовження розгляду заяви про забезпечення позову.
Прокурор в обґрунтування заяви про забезпечення позову зазначив, що внаслідок протиправних дій осіб, перелічених в заяві, з комунальної власності вибула земельна ділянка та об`єкт нерухомості, який відповідно до договору концесії, укладеного між ТОВ “Миколаївська водна компанія” та Галицинівською сільською радою, повинен був залишитися у власності територіальної громади сільської ради. У силу об`єктивних, явних та документально підтверджених даних, відповідачі усвідомлювали, що порушили встановлений законодавством порядок припинення права постійного користування спірної земельною ділянкою та подальшого надання її у користування та власність юридичній особі. Більш того, свідомі дії ТОВ “Миколаївська водна компанія” щодо подальшого припинення договору концесії та набуття права власності на полігон твердих побутових відходів, а у подальшому і на земельну ділянку, ставить його добросовісність під обґрунтований сумнів. Звернення прокурора до суду фактично спрямоване на задоволення суспільної потреби по відновленню законності при вирішенні питання збереження об`єктів концесії, що належать територіальній громаді Галицинівської сільської ради. 
На теперішній час ТОВ “Миколаївська водна компанія”, як власник земельної ділянки та об`єкту незавершеного будівництва, може розпоряджатись ними на власний розсуд, у зв`язку з чим існує очевидна небезпека відчуження цих об`єктів, що фактично призведе до неможливості реального поновлення інтересів держави та повернення земельної ділянки та незавершеного будівництва (об`єктів концесії) належному власнику – державі в особі Галицинівської сільської ради Вітовського району. Крім цього, враховуючи, що вказана земельна ділянка перебуває у власності ТОВ “Миколаївська водна компанія”, остання відповідно до положень ч. 3 ст. 20 Земельного кодексу України, може ініціювати питання щодо зміни її цільового призначення та виду її функціонального використання, що у подальшому призведе до необхідності скасування відповідних рішень органів виконавчої влади шляхом звернення до суду з іншими позовними заявами.
За такого, з метою запобігання відчуженню спірної земельної ділянки та об`єктів незавершеного будівництва, що може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, відповідно до ст.ст. 136, 137 Господарського процесуального кодексу України, на переконання прокурора, вбачаються підстави для вжиття заходів до забезпечення позову.
Як зазначалося раніше, ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 15.01.2020 відмовлено у задоволенні заяви виконуючого обов`язків керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 2 Миколаївської області № 32/2-61вих-19 від 16.08.2019 про забезпечення позову у справі № 915/1917/19.
Суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі зазначив, що в заяві про забезпечення позову відсутні, зокрема обґрунтування тверджень, з посиланням на конкретні докази, щодо реальних намірів Товариства з обмеженою відповідальністю “Миколаївська водна компанія” відчужити належну йому земельну ділянку іншим особам, на яку заявник просить накласти арешт, або здійснювати дії щодо зміни її цільового призначення.
Місцевий господарський суд зазначив, що заявником не надано суду жодних доказів  на підтвердження викладених в заяві обставин та намірів відповідача (реалізації майна, чи підготовки до його реалізації) щодо ухилення від виконання судового рішення, як і не наведено обставин в підтвердження того, що незастосування визначених ним засобів забезпечення позову призведе до утруднення чи унеможливить виконання рішення. 
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про про відмову в задоволенні заяви прокуратури про забезпечення позову, з огляду на наступне.
Відповідно до ст.ст.136, 137 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачених статтею 137 Господарського процесуального кодексу України, заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Підставою для вжиття заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення про те, що невжиття заходів до забезпечення позову у подальшому утруднить або зробить неможливим виконання рішення господарського суду у разі задоволення заявлених вимог. Відтак, забезпечення позову у господарському процесі застосовується з метою забезпечення реального виконання судового рішення у справі.
Згідно зі ст. 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується шляхом накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову (ч.3 ст.137 ГПК України).
У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Достатньо обґрунтованим припущенням для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.
Крім того, обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Доказування повинно здійснюватися за загальними правилами відповідно до   ст.74 Господарського процесуального кодексу України. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести адекватність засобу забезпечення позову.
Слід зазначити, що саме лише посилання заявника на потенційне порушення прав позивача при виконанні майбутнього рішення суду не є достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову без надання при цьому належних доказів на підтвердження вказаних обставин.
Так, заява про забезпечення позову не може ґрунтуватися на припущеннях заявника. Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність вжиття відповідного заходу забезпечення позову. 
При цьому, під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позовних вимог не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті.
Аналіз вищенавденого свідчить, що забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів.
В свою чергу, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з останньою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Колегія суддів зауважує, що законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення з позовом про забезпечення позову, а тому суди у кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності.
Згідно зі ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування (стаття 76 ГПК України).
Отже, з урахуванням загальних вимог, передбачених ст.ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову, а також пов`язаності такого заходу із предметом позову.
Разом з тим, оцінивши доводи та аргументацію заявника в заяві про вжиття заходів забезпечення позову, суд апеляційної інстанції вказує, що вони не відповідають наведеним вище вимогам, оскільки заявником не надано суду належних та допустимих доказів в розумінні ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України вчинення відповідачем будь-яких дій, направлених на поділ, об`єднання, передачу в користування або у власність земельної ділянки, або ж доказів в підтвердження підготовки до вчинення вказаних дій.
В матеріалах оскарження ухвали суду відсутні докази, які б підтверджували наведені прокурором у заяві та апеляційній скарзі обставини, а самі лише посилання заявника на потенційну можливість вчинення даних дій (без подання доказів наявності даних фактичних обставин) не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Судова колегія зазначає, що, враховуючи те, що заява про вжиття заходів забезпечення позову ґрунтується на непідтверджених припущеннях заявника, ним не обґрунтовано належним чином необхідності вжиття заходів забезпечення позову, не надано суду жодного на підтвердження фактів вчинення відповідачем дій, на які посилається заявник, або ж їх підготовку, що матиме загрозу ефективному захисту порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача у разі невжиття судом обраного позивачем способу забезпечення позову, тому суд апеляційної інстанції доходить висновку, що доводи заявника про наявність підстав для забезпечення позову є необґрунтованими та передчасними.
Отже, виходячи із фактичних обставин справи, встановлених судом апеляційної інстанції, оцінивши обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, імовірності ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для вжиття заходів до забезпечення позову.
Судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з доводами апелянта в частині того, що не зазначення у заяві прокурора конкретного органу, який виконуватиме майбутню ухвалу суду, не може бути підставою для відмови у забезпеченні позову, однак вказана обставина не впливає на правильність висновку місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.
Крім того, правомірним є висновок суду в частині того, що зміна цільового призначення та виду функціонального використання спірної земельної ділянки, власником якої є ТОВ “Миколаївська водна компанія”, а також поділ земельної ділянки або об`єднання з іншими ділянками може зумовити звернення з іншими позовами в інтересах держави, однак вказані обставини, за умови недоведеності вчинення відповідачем дій, на які посилається прокурор як на підставу вжиття заходів забезпечення позову або підготовку до таких дій, не можуть бути визнаними такими, які свідчать, що невжиття запропонованих заявником заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в даній справі.

Разом з тим, відхиляючи заяву заявника про вжиття заходів до забезпечення позову, суд апеляційної інстанції також зауважує, що клопотання про забезпечення позову, яке раніше було відхилено повністю або частково, може бути подано вдруге, якщо змінились певні обставини. Тобто на заяви про забезпечення позову, в задоволенні яких було відмовлено, не поширюється заборона повторно звертатись до господарського суду.
Відтак, позивач, у разі коли йому будуть відомі факти вчинення відповідачембудь-яких дій, направлених на поділ, об`єднання, передачу в користування або у власність вищевказаних земельних ділянок, або ж факти в підтвердження підготовки до вчинення вказаних дій, не позбавлений права звернутися до суду повторно із заявою про вжиття заходів забезпечення позову.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, постановлена з дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин.
Доводи скаржника, викладені у апеляційній скарзі судова колегія вважає непереконливими та такими, що спростовуються наявними матеріалами, а прийняту у справі ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 15.01.2020 у справі №915/1917/19 слід вважати такою, що відповідає нормам процесуального права, у зв`язку з чим підстав для її зміни чи скасування не вбачається.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла до висновку про те, що апеляційну скаргу Заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №2 Миколаївської області на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 15.01.2020 у справі №915/1917/19 слід залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 15.01.2020 у справі №915/1917/19 - без змін.
Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на заявника апеляційної скарги.
   Керуючись ст.ст.   129,   255,   269,   270,   275,   276,   281-284 Господарського процесуального кодексу, Південно-західний апеляційний господарський суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №2 Миколаївської області на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 15.01.2020 у справі №915/1917/19 залишити без задоволення.
Ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 15.01.2020 у справі №915/1917/19 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку
Повний текст постанови складено та підписано 19.03.2020 року.

Головуючий суддя                                                         Н.М. Принцевська                 

         Судді:                                                                             Г.І. Діброва
                                                                                                       
                                                                                            А.І. Ярош