Постанова
Іменем України        
28 травня 2020 року                                                                     
м. Київ                                                                    
справа № 189/1776/16-ц
провадження № 61-2296св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 07 червня 2017 року у складі судді Лукінова К. С. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2017 року у складі колегії суддів Ткаченко І. Ю., Каратаєвої Л. О., Пищиди М. М. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст заяви
ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності. 
Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 15 березня 2000 року між нею ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір безпроцентної цільової позики. Того ж дня ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 у позику 30 000 грн. Грошові кошти належали ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності подружжя. Факт передачі грошових коштів у позику підтверджується власноручно підписаною нею розпискою від 15 березня 2000 року. В зазначеній розписці зазначено, що вона - ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_3 за договором безпроцентної цільової позики від 15 березня 2000 року грошові кошти в розмірі 30 000 грн для придбання квартири. Дана розписка була складена в присутності двох свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . За умовами договору безпроцентної цільової позики ОСОБА_1 зобов`язалася повернути позивачу кошти до 15 березня 2006 року. Однак, в строк вказаний в договорі відповідачка борг не повернула, але квартиру АДРЕСА_1 , за надані в борг кошти придбала, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 23 жовтня 2001 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за номером № 9566. На час отримання грошових коштів по договору безпроцентної цільової позики від 15 березня 2000 року, вона не перебувала в шлюбі. Тобто, грошові кошти у розмірі 30 000 грн, які були витрачені за призначення, а саме на придбання квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , являється її особистою приватною власністю. ОСОБА_3 звернувся до Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська з позовом про стягнення з ОСОБА_1 боргу за договором безпроцентної цільової позики. 11 березня 2014 року Бабушкінським районним судом міста Дніпропетровська винесено рішення по справі № 403/10239/12 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором безпроцентної цільової позики, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 30 000 грн. Рішення набрало законної сили. Однак її право особистої приватної власності на грошові кошти, які вона отримала в борг 15 березня 2000 року, не визнав її колишній                                      чоловік - ОСОБА_4 , з яким вона перебувала у шлюбі з 20 січня 2001 року по 26 червня 2009 року. Відповідно до статті 177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є речі, в тому числі гроші. Речі, а також сукупність речей складають поняття «майно», яке визначене в статті 190 ЦК України. 
Таким чином, згідно з цивільним законодавством, гроші - це різновид майна. Гроші, що обертаються у безготівковій формі, є об`єктом речових прав, яким властиві ознаки родових і подільних речей. З моменту коли вона отримала грошові кошти в борг, вона набула права приватної особистої власності на них, та право вільно, на свій розсуд користуватись та розпоряджатись ними, в тому числі й придбати за такі грошові кошти собі у власність квартиру АДРЕСА_1 . Отже, враховуючи той факт, що рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 11 березня 2014 року, стягнуто особисто з неї борг за договором безпроцентної цільової позики                                     від 15 березня 2000 року, а не з ОСОБА_4 чи солідарно з них, як з подружжя, та вона визнала свій обов`язок сплатити його особисто, слід зазначити, що отримані в борг грошові кошти являються її особистою приватною власністю. 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 07 червня          2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено порушення, невизнання або оспорювання відповідачами її прав відносно грошових коштів у даних правовідносинах, тобто відсутній спір.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. 
Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 07 червня          2017 року залишено без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, зроблені відповідно до норм матеріального та процесуального права.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
27 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області                        від 07 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області                      від 07 грудня 2017 року, в якій просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів є незаконними та необґрунтованими, прийняті судами з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано.
Рух справи в суді касаційної інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали справи із Покровського районного суду Дніпропетровської області.
Згідно з розпорядженням від 16 квітня 2020 року № 1111/0/226-20 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи», відповідно до підпунктів 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30,                           (з наступними змінами та доповненнями) та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя», призначено повторний автоматизований розподіл судових справ за касаційними провадженнями. 
Доповідачем у цій справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Литвиненко І. В., у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Висоцької В. С., Фаловської І. М.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що згідно копії договору безпроцентної цільової позики укладеного 15 березня 2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 у позику 30 000 грн, на строк шість років до 15 березня 2006 року. 
Згідно копії розписки від 15 березня 2000 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_3 за договором безпроцентної цільової позики від 15 березня 2000 року грошові кошти в розмірі 30 000 грн для придбання квартири. Зобов`язалася повернути вказану суму грошей до 15 березня 2006 року. Дана розписка складена в присутності двох свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . 
Згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 23 жовтня 2001 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу                  Орловим О. А., ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_1 . Продаж цей вчинено за 15 788 грн 52 коп. 
Відповідно до копії рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 11 березня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором безпроцентної цільової позики - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі   30 000,00 (тридцять тисяч) грн 00 коп.
Також судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 звернулася з вимогою про визнання за нею права особистої приватної власності на грошові кошти у розмірі 30 000 грн, які отримані в борг по договору безпроцентної цільової позики від 15 березня 2000 року, однак право особистої приватної власності на грошові кошти жодним з відповідачів не було оспорено чи не визнане, жодних вимог з цього приводу відповідачами пред`явлено не було.
Відповідач ОСОБА_4 в свої запереченнях стосовно позовних вимог даного спору вказав, що спір фактично виник з приводу однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_3 придбаної в період шлюбу 23 жовтня 2001 року, а розписка на яку посилається позивачка датована                       15 березня 2000 року.
Спір з приводу квартири вирішено. Так, рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 23 серпня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя - задоволено частково.
В порядку розподілу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, виділено у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_1 по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 .
В даному рішенні встановлено, що 23 жовтня 2001 року ОСОБА_1 , перебуваючи у шлюбі придбала квартиру АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 лютого 2014 року - відмовлено ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 23 серпня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.
Рішенням Бабушкінського районного суду від 19 червня 2014 року задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення за нововиявленими обставинами і скасовано вищезазначене рішення від 23 серпня 2013 року і у задоволенні позову про поділ спільного майна подружжя відмовлено.
Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2014 року скасовано рішення Бабушкінського районного суду від 19 червня 2014 року і відмовлено у задоволенні заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами.
Також, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 листопада                  2014 року рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетрвоська                                  від 11 березня 2014 року змінено та виключено з мотивувальної частини рішення абзац 11 наступного змісту: «Судом встановлено, що 23 листопада 2001 року відповідачка за отримані нею від батька у позику грошові кошти, придбала квартиру АДРЕСА_1 , яка є її особистою власністю, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за номером № 9566».
На теперішній час спірна квартира, розподілена по 1/2 частині між подружжям, а саме ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , при цьому судовим рішенням виключено встановлену обставину щодо придбання квартири за особисті кошти позивачки.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року №460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Дана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Суд звертає увагу на те, що, відповідно до положень статті 55 Конституції Українита статті 3 ЦПК, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 1 ЦПК України закріплено, що метою цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
В силу зазначених норм законодавства, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
За змістом наведених норм, позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами, відповідачем у справах позовного провадження є особа - учасник цивільних правовідносин, яка порушує, не визнає або оспорює відповідні права позивача.
Частиною першою статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій стосовно того, що відповідачами не заперечувався факт отримання позивачем в борг по договору               від 15 березня 2000 року грошових коштів у розмірі 30 000 грн, зокрема її право особистої приватної власності на них, а питання щодо квартири, як об`єкту права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , вирішено в судовому порядку.
Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах судових рішень першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
Підсумовуючи вищенаведене Верховний Суд зазначає, що доводи касаційної скарги ОСОБА_1 не спростовують правильність висновку суду першої та апеляційної інстанцій, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 07 червня                 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня                  2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. В. Литвиненко	
 	 	
 	В. С. Висоцька	
 	 	
 	І. М. Фаловська