КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 760/25510/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4192/2020
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
 11 березня 2020 року                                                                                           м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Волошиної В.М., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Міністерства оборони України на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019 року у складі судді Українця В.В.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа: Головне територіальне управління Державної казначейської служби України в м. Києві, про стягнення коштів,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до Міністерства оборони України, третя особа: Головне територіальне управління Державної казначейської служби України в м. Києві про стягнення коштів. 
Посилався на те, що 11 червня 2007 року йому було встановлено II групу інвалідності внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби та звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою про виплату одноразової грошової допомоги.
02 серпня 2007 року HACK «Оранта» було здійснено виплату страхової суми в розмірі 1736 гривень. Разом з тим, позивачу відмовлено в оформленні документів на виплату йому одноразової грошової допомоги.
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2008 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2011 року, в задоволенні позову до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерства оборони України про зобов`язання провести розрахунок грошової допомоги у розмірі 129942 грн. 90 коп. та подати висновок розпоряднику бюджетних коштів відмовлено.
Ухвалою ВАСУ від 24 травня 2012 року постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2008 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2011 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 24 січня 2013 року зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 оформити та подати до Міністерства оборони України висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги у розмірі 54-місячного грошового забезпечення з урахуванням 1750 гривень раніше виплачених HACK «Оранта» та прийняти рішення щодо виплати допомоги. ІНФОРМАЦІЯ_2 листом від 19 лютого 2014 року позивача повідомлено про те, до 13 грудня 2013 року протоколом № 10 засідання комісії Міністерства оборони України відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги. 11 березня 2014 року ОСОБА_1 оскаржено відмову у призначенні одноразової грошової допомоги в судовому порядку.
Постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 18 червня 2014 року відмовлено у задоволені позову. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2014 року постанову Суворовського районного суду м. Одеси від 18 червня 2014 року скасовано та прийнято нову постанову про задоволення позову частково. 19 травня 2015 року позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою щодо оформлення та направлення до Міністерства оборони України висновку щодо виплати одноразової грошової допомоги на виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2014 року. 10 липня 2015 року протоколом    № 27 засідання комісії Міністерства оборони України йому було призначено одноразову грошову допомогу в розмірі 20358 грн.
28 липня 2015 року Одеським обласним військовим комісаріатом йому було виплачено 18608 грн. з  урахуванням раніше виплаченої страхової виплати в розмірі 1750 гривень. 15 вересня 2015 року ОСОБА_1 оскаржено розмір допомоги, визначений протоколом № 27 від 10 липня 2015 року в судовому порядку. Постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 30 травня 2016 року відмовлено у задоволенні позову. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 02 серпня 2016 року постанову Суворовського районного суду м. Одеси від 30 травня 2016 року скасовано та прийнято нову постанову про задоволення позову частково.
Постановою Верховного Суду від 23 квітня 2019 року постанову Суворовського районного суду м. Одеси від 30 травня 2016 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 02 серпня 2016 року скасовано та прийнято нове рішення, яким: визнано протиправними дії Міністерства оборони України щодо визначення розміру одноразової грошової допомоги згідно протоколу № 27 засідання комісії Міністерства оборони України від 10 липня 2015 року; зобов`язано Міністерство оборони України здійснити йому перерахунок одноразової грошової допомоги у розмірі 54-місячного грошового забезпечення з урахуванням раніше виплачених коштів.
Відповідно до протоколу засідання комісії Міністерства оборони України № 99 від 09 серпня 2019 позивачу призначена одноразова грошова допомога в розмірі 84084 грн. 48 коп. 27 серпня 2019 року Одеським обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки кошти в сумі 63726 грн. 48 коп. були йому виплачені. Одноразова грошова допомога в розмірі 84084 грн. 48 коп. мала бути йому виплачена 26 липня2007 року, проте фактично виплачена 27 серпня 2019 року.
Просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь інфляційні втрати у мірі 201604 грн.17 коп. та 3%  річних у розмірі 27585 грн. 86 коп. за період прострочення виплати одноразової грошової допомоги з 26 липня 2007 року по 27 серпня 2019 року.
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 02 грудня 2019 року   судом відмовлено в прийнятті до розгляду заяви ОСОБА_1  про збільшення позовних вимог, в якій позивач просить суд залучити Міністерство юстиції України в якості співвідповідача та стягнути з останнього на його користь 1000 000 грн. на відшкодування моральної шкоди   з  тих підстав, що  позивачем після відкриття провадження  заявлено  вимогу, яка не заявлялась при зверненні до суду з позовом, і фактично  є новою позовною вимогою.   
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з Міністерства оборони України до користь ОСОБА_1 3% річних у сумі 659 грн. 96 коп. У задоволені інших позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на недотримання судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, за змістом, що районний суд помилково визначив підставу виникнення грошового зобов`язання, а саме – невиконання судового рішення, в той час, як  предметом позову є стягнення, згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України, інфляційних втрат за весь час прострочення та трьох відсотків річних, від простроченої суми грошового зобов`язання, що виникло в результаті настання юридичного факту (встановлення інвалідності), який надав скаржнику право, визначене актами, цивільного законодавства на отримання одноразової допомоги при встановленні інвалідності.
Зазначене узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду у справі від 09 жовтня 2019 року № 760/8641/18.
Виплата відповідачем одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням другої групи інвалідності повинна була бути здійснена не пізніше 26 липня 2007 року. Однак виплата здійснювалася частинами :
-           02 серпня 2007 року у  розмірі 1750 грн.;
-           28 серпня 2015 року в сумі 20358 грн., відповідно до Протоколу №27 від 10.07.2015 року засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі, загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, на підставі постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2014 року у справі № 523/3706/14;
-           27 серпня 2019 року Одеським обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки здійснено виплату скаржникові одноразової допомоги в розмірі 63726,48 грн. , з урахуванням раніше виплаченої страхової суми (20358 грн.), в сумі 84 084,48 грн., відповідно до Протоколу 09 серпня 2019 року № 99 засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від , на підставі постанови Верховного Суду від 23 квітня 2019 року у справі №523/15136/15.
Фактично грошове зобов`язання було виконане відповідачем із простроченням, а саме: 27 серпня 2019 року.
Окрім цього вказує на незаконність ухвали районного суду про відмову у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог.
Також до суду апеляційної інстанції Міністерством оборони України подано апеляційну скаргу, в якій скаржник, посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить  скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що спір виник у зв`язку з тривалим, на думку позивача, невиконанням рішення суду про зобов`язання Міністерства оборони України перерахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу. Між тим, правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження». Оскільки, спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання.
Отже, на думку відповідача суд першої інстанції не врахував правових норм та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 625 ЦК України. 
Предметом позову в даній справі є стягнення на підставі ст. 625 ЦК України  трьох  відсотків річних та інфляційних втрат, нарахованих за певний період за невиконання рішення судів, якими на користь позивача стягнуто з відповідача у одноразову грошову допомогу, призначену відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Судом не досліджено, що між позивачем і Міністерством оборони України зобов`язальних правовідносин не існувало, угода про призначення одноразової грошової допомоги між ними не укладалась, оскільки дана виплата здійснюється тільки на підставі певних документів поданих позивачем, і у разі прийняття відповідного позитивного рішення відповідачем на користь позивача, то в подальшому як наслідок, уповноважений орган зобов`язаний виплатити дану одноразову грошову допомогу. Підставою для прийняття позитивного рішення відповідачем на користь позивача, є відповідний перелік документів, який визначений нормативно-правовими актами. У разі відсутності підстав для призначення одноразової грошової допомоги, така допомога не виплачується. Тобто, між позивачем і відповідачем ніяк не можуть існувати договірні відносини, оскільки договірні відносини - це добровільні відносини між сторонами (виявлення бажання), які укладаються для надання певних послуг з однієї сторони, а з другої сторони обов`язок дані послуги оплатити, або надати в замін іншу послугу, замість оплати.
Виходячи з вищевикладеного, між сторонами спору не виникало цивільних правовідносин ані на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня2013 року, ані на підставі заяви позивача, поданої в липні 2007 року про виплату йому одноразової грошової допомоги, ані на підставі постанови Верховного суду від 23 квітня 2019 року.
Відносини між сторонами мають виключно публічно-правовий характер, а тому до них не можуть бути застосовані положення Цивільного кодексу України щодо відповідальності боржника за прострочення виконання ним грошових зобов`язань, передбачені статтею 625 ЦПК України.
У відзиві на апеляційну скаргу представник Міністерства оборони України, не погоджуючись із апеляційною скаргою ОСОБА_1 , просить її залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове про відмову в цій частині, апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 указує, що посилання Міністерства оборони України на постанову Верховного суду від 23.05.2018 року у справі № 742/1876/15-ц є не коректним, оскільки вказана постанова прийнята не в подібних правовідносинах.
В судове засідання ОСОБА_1 та представник Головного територіального управління Державної казначейської служби України в м. Києві не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, а тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності. 
Колегія суддів, вислухавши  ОСОБА_2 в інтересах Міністерства оборони України,  який просив задовольнити апеляційну скаргу Міністерства оборони України, а апеляційну скаргу   ОСОБА_1 - відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає, що скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню,  скарга Міністерства оборони України  - відхиленню, з наступних підстав.
 Як убачається з  матеріалів справи, 11 червня 2007 року позивачу було встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби,  у зв`язку з чим він звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою про виплату одноразової грошової допомоги (а.с. 35, 83).
Встановлено, що 02 серпня 2007 року НАСК «Оранта» було здійснено ОСОБА_1 виплату страхової суми в розмірі 1 736 грн. Разом з тим, в оформленні документів на виплату позивачу одноразової грошової допомоги відмовлено.
17 вересня 2007 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом щодо оскарження відмови у виплаті йому одноразової грошової допомоги (а.с. 9).
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2008 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2011 року, в задоволенні позову до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерства оборони України про зобов`язання провести розрахунок грошової допомоги у розмірі 129 942 грн. 90 коп. та подати висновок розпоряднику бюджетних коштів відмовлено.
Ухвалою ВАСУ від 24 травня 2012 року постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2008 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2011 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 10-11).
Постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 24 січня 2013 року зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 оформити та подати до Міністерства оборони України висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги у розмірі 54-місчного грошового забезпечення з урахуванням 1 750 грн. раніше виплачених НАСК «Оранта» та прийняти рішення щодо виплати допомоги (а.с. 12-14).
ІНФОРМАЦІЯ_2 листом від 19 лютого 2014 року  повідомив позивача про те, що 13 грудня 2013 року протоколом № 10 засідання комісії Міністерства оборони України відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги.
Постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 18 червня 2014 року відмовлено в задоволенні позову.
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2014 року постанову Суворовського районного суду м. Одеси від 18 червня 2014 року скасовано та прийнято нову постанову про задоволення позову частково (а.с. 17-18).
19 травня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою щодо оформлення та направлення до Міністерства оборони України висновку щодо виплати одноразової грошової допомоги на виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2014 року. 10 липня 2015 року протоколом № 27 засідання комісії Міністерства оборони України позивачу було призначено одноразову грошову допомогу в розмірі 20 358 грн.
28 липня 2015 року ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 було виплачено 18 608 грн. з урахуванням раніше виплаченої страхової виплати в розмірі 1 750 гривень.
15 вересня 2015 року ОСОБА_1 було оскаржено розмір допомоги, визначений протоколом № 27 від 10 липня 2015 року в судовому порядку (а.с. 19-22).
Постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 30 травня 2016 року відмовлено в задоволенні позову.
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 02 серпня 2016 року постанову Суворовського районного суду м. Одеси від 30 травня 2016 року скасовано та прийнято нову постанову про задоволення позову частково (а.с. 23-25).
Постановою Верховного Суду від 23 квітня 2019 року постанову Суворовського районного суду м. Одеси від 30 травня 2016 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 02 серпня 2016 року скасовано та прийнято нове рішення, яким:
- визнано протиправними дії Міністерства оборони України щодо визначення розміру одноразової грошової допомоги згідно протоколу № 27 засідання комісії Міністерства оборони України від 10 липня 2015 року;
- зобов`язано Міністерство оборони України здійснити йому перерахунок одноразової грошової допомоги у розмірі 54-місячного грошового забезпечення з урахуванням раніше виплачених коштів (а.с. 26-31).
Відповідно до протоколу засідання комісії Міністерства оборони України № 99 від 09 серпня 2019 року позивачу було призначена одноразова грошова допомога в розмірі 84084 грн. 48 коп. й з урахуванням раніше виплачених коштів, 27 серпня 2019року остаточно було сплачено 63726грн.48коп.  (а.с. 33).
Задовольняючи позов ОСОБА_1 частково й стягуючи  три відсотки річних, у сумі 659 грн. 96 коп., суд першої інстанції виходив з того, що період прострочення за виплатою одноразової грошової допомоги починається з 23 квітня 2019року – дати ухвалення судового рішення касаційним судом і по 26 серпня 2019 року, оскільки виплата коштів у сумі 63 726 грн. 48 коп. відбулась 27 серпня 2019 року, а що стосується стягнення інфляційних втрат, то суд дійшов висновку про те, що збільшення суми боргу  в зазначений період не відбулося.
Проте, колегія суддів повністю не може  погодитися із такими висновками районного суду.
 Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
Ухвалюючи рішення, районний суд  обґрунтовано визнав доведеним наявність підстав до стягнення  з відповідача трьох відсотків річних та інфляційних, як відповідальності за несвоєчасне  та не у повному розмірі  надання ОСОБА_1   одноразової грошової допомоги.
Між тим, висновки суду щодо наявності підстав до нарахування такої суми з дати ухвалення Верховним Судом судового рішення, колегія суддів визнає помилковими.   
Так,  постановою Суворовського районного суду м. Одеси  від 30 травня 2016року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України,  ІНФОРМАЦІЯ_1 про  визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні  дії, а також  постановою Одеського апеляційного адміністративного  суду від 02 серпня 2016року встановлено право ОСОБА_1 на отримання одноразової грошової допомоги, як особи, якій 11 червня 2007року було встановлено другу групу інвалідності внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням, саме з  дати прийняття відповідного рішення.
З такими висновками суду апеляційної інстанції погодився й суд касаційної інстанції.
Зокрема,  у постанові Верховного Суду  від 23 квітня 2019року  визнано доведеним  правильність висновків судів попередніх інстанцій про право позивача відповідно до положень  ст. ст. 9,16 Закону України  «Про соціальний і правовий  захист військовослужбовців та членів їх сімей»   на отримання  одноразової грошової допомоги  у зв`язку із встановленням йому  інвалідності 2 групи з 11 червня 2007року  (дати встановлення інвалідності).
Суд касаційної інстанції встановив, що розмір одноразової грошової допомоги  у випадках настання  інвалідності безпосередньо  залежить від ступеня втрати працездатності, визначеного  МСЕК при встановленні інвалідності, а ця обставина дає підстави вважати, що при виплаті  вказаної допомоги  слід виходити  з розміру  грошового забезпечення  відповідних категорій військовослужбовців  на момент встановлення втрати працездатності (а.с.29).
Зазначена правова позиція узгоджується з практикою Верховного Суду, викладеною у постанові  від 04 жовтня 2018року в адміністративній справі № 583/3021/15а.   (а.с.29), що також залишилося поза увагою районного суду.  
 Отже, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги , на яку позивач  має право у звязку з настанням інвалідності 2 групи  внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби  є дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
За таких обставин, саме з  11 червня 2007року позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги.
Відповідно до справи, ОСОБА_1 встановлено розмір такої допомоги у сумі  84084грн.48коп., проте відповідачем  02.08.2007року сплачено лише 1 750 грн., 28.07.2015року -  18 608грн. й 27.08.2019року – 63 726грн. 48коп.
Отже, відповідач порушив грошове зобов`язання з виплати одноразової грошової допомоги  й у ОСОБА_1 на підставі положень ч.2 ст.625 ЦК України  виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних, починаючи з дати виникнення такої заборгованості, а не дати ухвалення рішення касаційним судом.
     Зазначене свідчить про помилковість висновків районного суду  щодо наявності права позивача на отримання інфляційних втрат і трьох процентів річних, як відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання,  з квітня 2019року по 26 серпня 2019року.
Визначаючи суму грошових коштів, що підлягають стягненню з відповідача  згідно ч.2 ст.625 ЦК України, колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).
Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). За зобов`язаннями із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).
Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Як встановлено, позивач 02 вересня 2019 року звернувся у суд з позовом про стягненням інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період з 26 липня 2007 року по 27 серпня 2019 року з урахуванням сплати йому 02.08.2007року  1750грн., 28.07.2015року -  18608грн. та  27.08.2019року – 63726грн.48коп.
 Зі справи убачається, що представником  відповідача  під час розгляду справи судом першої інстанції було подано  заяву про застосування строку позовної давності (а.с.53-55).
З урахуванням зазначеного та заяви  про застосування наслідків спливу позовної давності, положення ч.2 ст. 625 ЦК України підлягають до застосування в період з  02.09.2016року  по 27.08.2019року, а тому колегія суддів дійшла висновку про зміну  рішення суду першої інстанції в частині вимог про стягнення  інфляційних втрат та  трьох відсотків річних, як ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права.
 З огляду на викладене, з Міністерства оборони України на користь позивача, виходячи з суми 63 726 грн. 48 коп. за період з 02 вересня 2016 року по 27 серпня 2019 року, підлягають стягненню  3 процентів  річних у розмірі  не  659грн.96коп., як поспішно встановив суд,  а 5 707 грн. 42 коп.
З урахуванням сукупного індексу інфляції  з 02 вересня 2016 року по 27 серпня 2019 року,   сума інфляційних втрат з зазначеного боргового зобов`язання,  становить  суму  21 743 грн. 31 коп., яка і підлягає стягненню з відповідача. 
У решті рішення районного суду підлягає залишенню без змін.
Доводи апеляційної скарги про порушення процесуальних прав позивача у зв`язку з відмовою у прийнятті заяви  про збільшення  позовних вимог – безпідставні, остільки  зі змісту долученої по справі заяви убачається заявлення ОСОБА_1 фактично нових вимог – до Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди та не позбавляє права  звернення у суд з такою вимогою в загальному порядку. 
Доводи апеляційної скарги Міністерства оборони України про необхідність відмови у позові в повному обсязі,  необґрунтовані.
При цьому, колегія суддів враховує  встановлені по справі обставини справи, а також керується правовою позицією Верховного Суду, викладеною у  постанові від 11 квітня 2018року  у справі  №758/1303/15ц, яка у відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України є обов`язковою до застосування.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України відхилити.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019 року змінити, збільшивши розмір 3 відсотків річних, що підлягають стягненню з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 з 659 грн. 96 коп. до 5 707 грн. 42 коп.
Стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати,  в сумі 21 743 грн. 31 коп.
У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.   
 
Повне судове рішення складено 06 квітня 2020 року.

Суддя-доповідач:  
 
Судді: