Справа № 461/4504/19                                 Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р. 
Провадження № 22-ц/811/390/20                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 
Категорія: 84

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

13 березня 2020 року                                          м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого:  Ванівського О.М.,
суддів: Курій Н.М., Мельничук О.Я.,
секретаря: Матяш С.І.
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Галицького відділу Державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області, за участю третьої особи- ОСОБА_1 про зняття арешту з нерухомого майна, -

в с т а н о в и л а:
В червні 2019 року позивач звернувся в суд з позовом до Галицького відділу Державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області, за участю третьої особи- ОСОБА_1 , про зняття арешту з нерухомого майна. Свої вимоги мотивував тим, що 30.04.2013 року державний виконавцем Галицького ВДВС м. Львова, при здійсненні виконавчого провадження № 24948780, відкритого на підставі виконавчого листа № 2-3736/2008, виданого Шевченківським районним судом м. Львова 03.09.2008 р. щодо стягнення аліментів, було винесено постанову про накладення арешту на усе належне ОСОБА_2 майно та заборону його відчуження.
03.04.2019 року позивач звернувся до держаного виконавця з заявою про зняття арешту, оскільки заборгованість по аліментах повністю була погашена ще у 2018 році, що підтверджується розрахунком державного виконавця від 01.04.2019 року.
Листом від 24.05.2019 р. за № 7505 державний виконавець відмовив у задоволенні заяви за відсутності підстав для зняття арешту з майна та роз`яснено право позивача на звернення до суду для вирішення питання щодо зняття арешту з майна, згідно ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження».
Арешт накладений на все майно позивача порушує його право власності, оскільки ОСОБА_2 позбавлений змоги в повному об`ємі користуватися та розпоряджатися на власний розсуд своїм майном, яке є або може бути у його власності.
Враховуючи, що в даному випадку виконання рішення суду по стягненню аліментів є триваючими, протягом декількох років, до повноліття дитини, а заборгованість по сплаті аліментів відсутня, отже на теперішній час не існує підстав для арешту майна позивача як боржника, оскільки рішення суду виконується добровільно.
Просив позов задовольнити.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 23 грудня 2019 року позов задоволено. Знято арешт та заборону відчуження рухомого та нерухомого майна ОСОБА_2 (проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1) накладений постановою державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції від 30 квітня 2013 року у виконавчому провадженні №24948780 з примусового виконання виконавчого листа № 2 -3736/2008, виданого Шевченківським районним судом м. Львова 03.09.2008 року.
Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не з`ясував в повній мірі всіх обставин, що мають значення для справи, а також не було доведено обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими.
Звертає увагу суду на те, що заборгованість позивача по аліментах станом на момент розгляду справи погашеною не була. В матеріалах справи знаходиться оригінал розрахунку державного виконавця від 23.09.2019 року в якому зазначено, що заборгованість боржника зі сплати аліментів становить 8046, 75 грн. Стверджує, що така поведінка позивача має систематичний характер, про що свідчить той факт, що у проваджені Франківського районного суду м. Львова знаходиться справа про стягнення з позивача пені за прострочення зі сплати аліментів, оскільки він не сплачував аліменти починаючи з 2009 року. Тому накладення арешту державним виконавцем Галицького ВДВС м. Львова, при здійсненні виконавчого провадження №24948780, відкритого на підставі виконавчого листа №2-3736/2008, було єдиним засобом впливу на позивача для сплати ним аліментів.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01). 
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву. 
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Задовольняючи позовні вимоги про зняття арешту з нерухомого майна, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки заборгованість по сплаті аліментів погашена, проте арешт з майна боржника не знято, що порушує законні права та інтереси позивача щодо розпорядження майном, власником якого він є або може бути.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
Матеріалами справи та судом встановлено, що 30.04.2013 року державний виконавцем Галицького ВДВС м. Львова, при здійсненні виконавчого провадження № 24948780, відкритого на підставі виконавчого листа № 2-3736/2008, виданого Шевченківським районним судом м. Львова 03.09.2008 р. щодо стягнення аліментів, було винесено постанову про накладення арешту на усе належне ОСОБА_2 майно та заборону його відчуження.
03.04.2019 року позивач звернувся до держаного виконавця з заявою про зняття арешту, оскільки заборгованість по аліментах повністю була погашена ще у 2018 році, що підтверджується розрахунком державного виконавця від 01.04.2019 року.
Державний виконавець листом від 24.05.2019 р. за № 7505 відмовив у задоволенні заяви за відсутності підстав для зняття арешту з майна та роз`яснено право позивача на звернення до суду для вирішення питання щодо зняття арешту з майна, згідно ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до  ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.
Згідно із ч.2 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника.
В силу статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.
Відповідно до п. 7 ч. 4  ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є, крім іншого, погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.
Порядок стягнення аліментів визначається статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно з ч.2 цієї статті, за наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
Згідно з положеннями ч.9 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови:
1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;
2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;
3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;
4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.
Таким чином, аналіз норми ст. 71 Закону дає підстави вважати, що для накладення державним виконавцем арешту на майно боржника необхідна наявність заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, а крім того, у разі наявності заборгованості зі сплати аліментів за чотири місяці, державний виконавець має право винести постанови, зазначені в частині 9 цієї статті Закону.
Згідно розрахунку заборгованості по аліментах від 23.09.2019 року (а.с. 42) заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів станом на 23.09.2019 року становить 8045, 75 грн. 
Згідно розрахунку заборгованості по аліментах від 20.01.2020 року (а.с. 75) заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів станом на 01.01.2020 року становить 5001,75 грн. 
Відтак заборгованість по сплаті аліментів існувала на момент прийняття рішення судом першої інстанції.
Крім того, з матеріалів викового провадження вбачається, що позивач систематично не сплачує аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 
Таким чином, враховуючи обов`язковість виконання рішення суду, а також категорію справи щодо стягнення аліментів, та приймаючи до уваги, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення, колегія суддів вважає, що на даний час виконання рішення не може бути забезпечено в інший спосіб, аніж звернення стягнення на майно боржника. У зв`язку із чим, відсутні підстави на даному етапі виконавчого провадження для зняття арешту з майна.
Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 про зняття арешту та заборону відчуження рухомого та нерухомого майна.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 грудня 2019 року, скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 про зняття арешту та заборону відчуження рухомого та нерухомого майна ОСОБА_2 (проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1) накладеного постановою державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції від 30 квітня 2013 року у виконавчому провадженні №24948780 з примусового виконання виконавчого листа № 2 -3736/2008, виданого Шевченківським районним судом м. Львова 03.09.2008 року - відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 13.03.2020 року.

Головуючий                                                        О.М.Ванівський

Судді                                                                Н.М. Курій 

                                                               О.Я. Мельничук