ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

11 березня 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 751/6171/19
Головуючий у першій інстанції – Косач І. А.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/366/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.
суддів:  Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,
із секретарем – Шкарупою Ю.В.,
сторони: позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 17 грудня 2019 року (місце ухвалення – м. Чернігів, дата складання повного тексту – 23.12.2019) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, 
                                       В С Т А Н О В И В :
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. В обґрунтування позову посилався на те, що в період шлюбу між сторонами на ім`я відповідача ОСОБА_2 в інтересах сім`ї було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач зазначає в позові, що для придбання будинку на ім`я відповідача було оформлено у 2006 році кредит в АТ «Укрсоцбанк», який спочатку погашався за рахунок коштів, які позивач отримував здаючи в оренду нежитлове приміщення. Остаточно кредит було погашено у 2008 році за рахунок проданої нерухомості.
Враховуючи заяву позивача про збільшення позовних вимог ОСОБА_1 просив визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Визнати за позивачем право власності на 2/3 частки житлового будинку та припинити право спільної сумісної власності на це майно.
Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 17.12.2019 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя – задоволено частково. Визнано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2300,74 грн.
В обґрунтування наявності підстав для задоволення позову частково суд першої інстанції послався, що оскільки спірний житловий будинок набутий сторонами за час шлюбу, то відповідно він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, за позивачем слід визнати право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачем не доведено належними та допустимими доказами сплати кредиту за будинок за кошти отримані від продажу магазину, таким чином відсутні підстави для збільшення частки до 2/3 часток у спільному майні подружжя.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції від 17.12.2019 про відмову в частині вирішення збільшених позовних вимог щодо визнання за позивачем права власності замість 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 на 2/3 частки цього будинку, та в цій частині прийняти нове рішення, за яким задовольнити позовні вимоги в цій частині.
У скарзі заявник посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права щодо не задоволення про визнання права власності на спірне майно в частині 1/6 частки, враховуючи вмотивоване задоволення судом позовних вимог щодо 1/2 частки спірного майна за позивачем.
В порушення норм процесуального права заявник посилається на прийняття та посилання судом в рішенні на недопустимі докази, а саме письмових пояснень відповідача від 05.11.2019 та від 25.11.2019. За доводами заявника, вказані пояснення одержані з порушенням порядку, встановленого законом, та сторона позивача такі пояснення не отримувала.
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на покази свідків у підтвердження обставин наміру закриття кредиту, сплати коштів за кредит, який було надано для придбання спірного будинку, та його погашення.
17.02.2019 ОСОБА_2 направила на адресу суду апеляційної інстанції (судом зареєстровано 19.02.2020) відзив на апеляційну скаргу, проте, даний відзив не може бути прийнято судом, оскільки він поданий поза строком встановленим ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 20.01.2020 про відкриття провадження, згідно якої ОСОБА_2 , на підставі ч. 1 ст. 360 ЦПК України, було роз`яснено про право подати відзив на апеляційну скаргу протягом п`яти днів з дня отримання копії даної ухвали. Так, копію вказаної ухвали суду апеляційної інстанції разом з копією апеляційної скарги ОСОБА_2 отримала 29.01.2020 (а.с. 140), відзив направила поштовою кореспонденцією 17.02.2020 (а.с. 214). Копія зазначеного відзиву та документів, була надана позивачу, який не заперечував їх отримання, через представника, без підтвердження даних про вручення.
Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.09.2006, шлюб розірвано згідно рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 08.11.2017. Після розірвання шлюбу відновлено дошлюбне прізвище ОСОБА_3 – ОСОБА_4 (а.с. 7-8).
Згідно Договору купівлі-продажу житлового будинку від 28.11.2006 ОСОБА_3 придбав житловий будинок розташований в АДРЕСА_1 за 277750,00 грн, які покупець зобов`язувався сплатити продавцю до 01.12.2006 (а.с. 10).
З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 12678206 від 28.11.2006 та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10.12.2019 за № 192430284 вбачається, що ОСОБА_3 має у приватній власності, 1/1 частка, об`єкт нерухомості: будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11, 91-93).
Матеріали справи містять технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (а.с. 14).
Згідно копії заяви ОСОБА_1 від 19.03.2008, завіреної приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Беловою О.С., вбачається, що він надав згоду на укладання договору купівлі - продажу або укладання договору дарування житлового будинку на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що розташований в АДРЕСА_1 , його дружиною ОСОБА_3 .. Житловий будинок, який буде відчужуватися ОСОБА_5 , є їх з гр. ОСОБА_3 спільною сумісною власністю як такий, що набувався у період перебування у шлюбі, зареєстрованому 16.09.2006 Відділом РАЦС Прилуцького міськрайонного управління юстиції. При цьому він заявляє, що такий правочин відповідає інтересам їх сім`ї, та погоджується з тим, щоб умови договору купівлі-продажу або договору дарування житлового будинку визначалися його дружиною самостійно (а.с. 57).
Задовольняючи частково позовні вимоги в частині визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за позивачем, суд першої інстанції прийшов до висновку, що спірний житловий будинок набутий сторонами за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, за позивачем визнав право власності на 1/2 частку, при цьому відмовивши в задоволенні позову про виділ 2/3 частки, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами підстав для збільшення частки і спільному майні подружжя, а саме сплати кредиту за будинок за кошти отримані ним від продажу магазину.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.
Доводи апеляційної скарги цей висновок суду не спростовують, враховуючи наступне.
Згідно зі статтею 60 Сімейного Кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно із частиною четвертою статті 368 Цивільного Кодексу України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Згідно з частинами першою, другою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Згідно пунктом 3 частиною першою статті 57 СК України, - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частини другої і третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Як вбачається з вимог апеляційної скарги, заявник оскаржує рішення суду першої інстанції щодо 1/6 частки спірного майна, на яке в апеляційній скарзі просить визнати право власності, при цьому посилається на те, що для закриття кредиту, який було надано для придбання спірного будинку, ОСОБА_1 продав нерухомість по АДРЕСА_2 , яка належала останньому особисто, та була набута ще до шлюбу з ОСОБА_2 .
Разом з тим, у підтвердження вказаних обставин заявник посилається лише на покази свідків, належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження своїх доводів суду не надав.
Місцевий суд прийшов до правильного висновку про визнання за позивачем лише 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, оскільки спірний житловий будинок набутий сторонами під час шлюбу та є об`єктом спільної сумісної власності, належних доказів погашення кредиту за власні кошти ОСОБА_1 не надав.
Не є підставою для скасування правильного по суті рішення суду посилання заявника у скарзі на порушення місцевим судом норм процесуального права, а саме прийняття та посилання судом на письмові пояснення відповідача від  05.11.2019  та від 25.11.2019, оскільки вони одержані з порушенням порядку, встановленого законом, та сторона позивача такі пояснення не отримувала, що є порушенням норм процесуального права.
Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Не встановлено підстав для скасування правильного по суті рішення суду, оскільки позивачем не доведені обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог в частині збільшення частки у спільному майні подружжя на  1/6 частки житлового будинку.
Судом першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 89 ЦПК України оцінено докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.  З врахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо не врахування судом першої інстанції показів свідків у підтвердження обставин наміру закриття кредиту, сплати коштів за кредит, який було надано для придбання спірного будинку, та його погашення, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, і з врахуванням не підтвердження їх іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами ЦПК України.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                     П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 17 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.
Повний текст судового рішення складено 16.03.2020.
             Головуючий                                                         Судді: