ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

28 травня 2020 року                                                                                                       
м. Київ
справа № 761/32869/16-к
провадження № 51-371 км 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого судді                    ОСОБА_1 ,
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря 
судового засідання      ОСОБА_4 ,
прокурора                         ОСОБА_5 ,
виправданих                    ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , 
захисника                         ОСОБА_8 , 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 19 липня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року стосовно   
ОСОБА_6 ,
                                                           ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця с. Углище Рівненського району 
Рівненської області, який проживає за адресою:
АДРЕСА_1 ,
 
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України,
ОСОБА_7 ,
                                                           ІНФОРМАЦІЯ_2 ,
уродженки с. Углище Рівненського району, 
Рівненської області, яка проживає за адресою: 
АДРЕСА_2 , 
 
обвинуваченої у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 366; ч. 4 ст. 358 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини 
Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 19 липня 2019 року, залишеним без зміни ухвалою Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року, ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що в його діяннях є склад вказаного кримінального правопорушення, ОСОБА_7 визнано невинуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 366; ч. 4 ст. 358 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що в її діяннях є склад вказаних кримінальних правопорушень.
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачувались у вчиненні ними злочинів за наступних обставин.
Так, ОСОБА_6 , працюючи на посаді начальника відділу кадрів ДУ «Інститут травматології та ортопедії НАМН України», будучи службовою особою, 12 січня 2012 року, знаходячись на своєму робочому місці, що у м. Києві на вул. Бульварно-Кудрявська, 27, на прохання своєї сестри ОСОБА_7 вніс до офіційного документу – довідки з місця роботи – завідомо неправдиві відомості про те, що вона працює в даній установі на посаді завідуючої науково-практичним центром заготівлі та збереження біологічних тканин – лікаря дитячого хірурга вищої категорії за графіком з понеділка по п`ятницю, робочий день з 09:00 до 15:00, без зазначення відомостей про наявність сумісництва і використання робочого часу з 15:00 до 18:00, який у подальшому підписав, не маючи на те повноважень, засвідчив свій підпис основною печаткою з логотипом ДУ «Інститут травматології та ортопедії НАМН України», ідентифікаційний код 020112007 та, не зареєструвавши його у встановленому порядку, присвоїв йому реєстраційний номер № 14-К, надавши таким чином документу офіційного змісту, після чого передав його ОСОБА_7 для подальшого використання.
ОСОБА_7 , працюючи з 10 січня 2005 року в ДУ «Інститут травматології та ортопедії НАМН України» на посаді завідувача науково-практичного центру заготівлі та збереження трупних тканин, маючи умисел на отримання додаткових доходів та порушуючи законодавство України про працю, а саме граничні норми робочого часу, отримавши від ОСОБА_6 вказаний офіційний документ - довідку з місця роботи № 14-К від 12 січня 2012 року та достовірно знаючи про те, що він містить відомості, які не відповідають дійсності, приблизно в середині січня 2012 року, знаходячись у приміщенні ДУ «Український медичний центр спортивної медицини МОЗ України», надала його до відділу кадрів, тим самим використала завідомо підроблений документ.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, не погоджуючись із судовими рішеннями  через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить їх скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, безпідставно визнав ОСОБА_6 та ОСОБА_7 невинуватими у вчиненні інкримінованих злочинів, оскільки матеріали провадження містять достатньо доказів їхньої винуватості, наданих стороною обвинувачення, які, на думку прокурора, не були належним чином досліджені та оцінені. Також прокурор зазначає про необґрунтовану відмову судом апеляційної інстанції у задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів – показань свідків. Крім того, вказує на те, що суд апеляційної інстанції, викладених в апеляційній скарзі доводів прокурора не перевірив і не спростував, свого рішення належним чином не мотивував, що призвело до постановлення ухвали, яка не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
На касаційну скаргу прокурора виправданими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 подано письмові заперечення, в яких вони просять залишити касаційну скаргу прокурора без задоволення, а оскаржувані судові рішення – без зміни.
Позиції учасників судового провадження
         Прокурор частково підтримав подану касаційну скаргу, просив скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
            Виправдані та захисник заперечили проти задоволення касаційної скарги, просили залишити її без задоволення, а оскаржувані рішення – без зміни.
Мотиви Суду
Положеннями ст. 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визначати доведеними обставини, що були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Статтею 370 КПК України визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. 
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом доведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
            За вимогами ч. 1 ст. 373 КПК України встановлено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.
            Колегія суддів уважає, що, ухвалюючи виправдувальний вирок стосовно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.
            Суд першої інстанції безпосередньо, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, перевірив зібрані стороною обвинувачення під час досудового розслідування докази, оцінив їх згідно з положеннями ст. 94 КПК України з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, навів детальний аналіз досліджених доказів.
            Як убачається зі змісту вироку суду першої інстанції, у ньому викладено формулювання обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , підстави їх виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відкинув докази обвинувачення та дійшов висновку про недоведеність наявності в їх діях складу кримінального правопорушення.
Відповідно до ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, в даному судовому провадженні покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом.
Стандарт доведення вини поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Положеннями ст. 94 КПК України встановлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
У поданій касаційній скарзі прокурор порушує питання щодо безпідставного виправдання ОСОБА_6 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, та ОСОБА_7 у вчинення нею злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 366; ч. 4 ст. 358 КК України, та невідповідність судових рішень вимогам кримінального процесуального закону.
Проте Суд уважає такі твердження безпідставними.
Суд першої інстанції допитав обвинувачених, свідків, дослідив письмові докази та дійшов висновку про те, що сторона обвинувачення не довела жодної обставини та факту, які б указували на те, що в діях ОСОБА_6 під час виготовлення довідки на ім`я ОСОБА_7 про період відпустки за основним місцем роботи наявні ознаки інкримінованого кримінального правопорушення. 
Об`єктивна сторона службового підроблення (ч. 1 ст. 366 КК України) полягає в перекрученні істини в офіційному документі, вчиненому службовою особою з використанням свого службового становища. Такий злочин виявляється тільки в активній поведінці службової особи і може бути вчинений однією з декількох альтернативно передбачених у ч. 1 ст. 366 КК України дій: а) внесення до документів неправдивих відомостей; б) інше підроблення документів; в) складання неправдивих документів; г) видача неправдивих документів.
Внесення до документів неправдивих відомостей означає включення інформації, яка повністю або частково не відповідає дійсності, до офіційного документа. При цьому форма документа та всі його реквізити відповідають необхідним вимогам.
За висновком суду першої інстанції, сторона обвинувачення не надала переконливого обґрунтування того, що існують законодавчі вимоги до змістовного наповнення запитуваної ОСОБА_7 довідки, що зазначена в ній інформація про посаду ОСОБА_7 та кількість днів відпустки за основним місцем роботи не відповідала дійсності.
Навпаки, судом достеменно встановлено, що зазначені в довідці відомості про посаду ОСОБА_7 та кількість днів відпустки за основним місцем роботи цілком відповідали дійсним обставинам.
Також, суд першої інстанції переконливо обґрунтував свої висновки про те, чому він визнав припущеннями твердження сторони обвинувачення про неправомірне підписування ОСОБА_6 довідки № 14-К і засвідчення цього підпису печаткою Інституту, а також про недоведеність і наявності складу інкримінованих кримінальних правопорушень в діянні ОСОБА_7 , з огляду на встановлені обставини.
При цьому Суд звертає увагу на те, що сторони даного кримінального провадження мали рівні можливості на представлення своїх доказів, підстав говорити про обмеження прав сторони обвинувачення, про що зазначав прокурор у скарзі, Суд не знаходить.
Суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його належним чином умотивованим, а вирок суду першої інстанції – таким, що відповідає вимогам статей 370, 373 КПК України. 
З огляду на викладене, доводи прокурора про неврахування судом першої інстанції доказів сторони обвинувачення та ненадання їм належної оцінки, Суд уважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження.
Крім того, суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок суду першої інстанції за апеляційною скаргою прокурора, доводи якої аналогічні доводам його касаційної скарги, з дотриманням вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК України, перевірив викладені в ній твердження, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
Посилання прокурора у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у повторному допиті свідків, на думку Суду, не заслуговують на увагу, оскільки, згідно зі звукозаписом судового засідання, сторона обвинувачення належним чином не обґрунтувала своє клопотання та не довела наявність підстав для повторного дослідження доказів з огляду на вимоги ст. 404 КПК України.
Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, в тому числі й тих, на які вказував прокурор у скарзі, Судом не встановлено.
Керуючись статтями 441, 442 КПК України, Суд 
постановив:
Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 19 липня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року стосовно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 – без зміни. 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                            ОСОБА_2                                     ОСОБА_3