П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

22 червня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/700/20	
Головуючий в 1 інстанції: Фульга А. П.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Косцової І.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 березня 2020 року (суддя Фульга А.П., м. Миколаїв, повний текст рішення складений 05 березня 2020 року) по справі за адміністративним позовом Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» до Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про скасування постанов,
В С Т А Н О В И В:

10 лютого 2020 року міське комунальне підприємство «Миколаївводоканал» (далі – МКП «Миколаївводоканал») звернулось до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - Інгульське ВДВС) в якому просило:
- визнати протиправною та скасувати постанову Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 22.01.2020 р. про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №61029412;
- визнати протиправною та скасувати постанову Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 22.01.2020 р. про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження №61029412;
- визнати протиправною та скасувати постанову Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 22.01.2020 р. про відкриття виконавчого провадження №61029412;
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 11.02.2020 року було відмовлено у відкритті провадження в частині позовних вимог щодо скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 22.01.2020 року №61029412.

21.02.2020 року позивач до суду подав заяву, в якій зазначив, що змінилися обставини заявлених вимог та просив:
- визнати протиправними та скасувати постанови Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в рамках виконавчого провадження ВП №61235164 про відкриття виконавчого провадження від 12.02.2020 р. щодо постанови №61029412 від 22.01.2020 р. та постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 12.02.2020 р. щодо постанови від 22.01.2020 р. №61029412.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 березня 2020 року адміністративний позов МКП «Миколаївводоканал» був задоволений. Визнано протиправними та скасовано постанови Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Одеса):
- від 22.01.2020 про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №61029412;
- від 22.01.2020 про стягнення з боржника мінімальних витрат у виконавчому провадженні №61029412;
- від 12.02.2020 про відкриття виконавчого провадження №61235164;
- від 12.02.2020 про стягнення з боржника мінімальних витрат у виконавчому провадженні №61235164;

Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням Інгульський відділ державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову МКП «Миколаївводоканал».
Апелянт вказує на те, що спірні постанови винесено державним виконавцем правомірно, з додержанням вимог чинного законодавства. Також апелянтом зазначено, що скасовуючи постанову від 22.01.2020 р. про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №61029412 суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки 21.01.2020 року позивач подав до суду заяву про змінення обставин, в якій не заявляв вимоги про скасування даної постанови.

Позивач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку письмового провадження.

Справа розглянута апеляційним судом в порядку письмового провадження відповідно до ст. 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 15 жовтня 2019 року Господарський суд Миколаївської області ухвалив рішення по справі №915/1581/19 за позовом Миколаївського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України до Міського комунального підприємства Миколаївводоканал про стягнення 24 480,00 грн. та 1921,00 грн. судового збору.
13.11.2019 року рішення набрало законної сили. Позивач не чекаючи набрання рішенням суду законної сили виконав рішення суду у повному обсязі, сплативши 29.10.2019 року платіжними дорученнями від 29.10.2019 року №6082, №6083 - 24  480 грн. та 1 921,00 грн. на поточний рахунок МОТВ АМК України, зазначений у рішенні суду.
Про добровільне виконання рішення суду Відповідача по справі №400/700/19 було повідомлено листом №2237/36 від 05.11.2019 року, про що свідчить відмітка канцелярії Відповідача 10.11.2019 року.
МОТВ АМК України, не перевіривши наявність або відсутність підстав для звернення до державного виконавчого органу з питання примусового виконання рішення суду, отримало 27.11.2019 року наказ господарського суду на стягнення 24  480 грн. та звернулось до Інгульського ВДВС (відповідача по справі) із зверненням про примусове виконання рішення суду.
На виконання наказу Господарського суду Миколаївської області від 27.11.2019 №915/1581/19 старшим державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Одеса) Новохатько М.О. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження від 22.01.2020 р. ВП №61029412 в рамках даного виконавчого провадження, постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 22.01.2020 р, постанову про стягнення виконавчого збору від 22.01.2020 року.
Також постанову від 12.02.2020 р про відкриття виконавчого провадження ВП №61235164 з виконання постанови від 22.01.2020 р. про стягнення мінімальних витрат у виконавчому провадженні №61029412 та постанову про розмір мінімальних витрат у виконавчому провадженні ВП №61235164.
Вважаючи такі дії відповідача протиправними та не погоджуючись з оскаржуваними постановами, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов МКП «Миколаївводоканал» суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість і доведеність позовних вимог, та наявність підстав для визнання протиправними та скасування постанов Інгульського відділу державної виконавчої служби у м.Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 року (далі – Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які підлягають примусовому виконанню.
Згідно ст. 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Статтею 18 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
За приписами ч. 5 ст. 26 Закону №1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому ст. 27 Закону №1404-VIII.
За змістом ст. 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Відповідно п. 9 ст. 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 частини першої ст. 39 Закону №1404-VIII, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
На думку апелянта вказана норма закону означає, що виконавчий збір не стягується та не виконується в окремому виконавчому провадженні.
Колегія суддів відхиляє таку позицію апелянта з наступних підстав.
Так, згідно пункту 9 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного повного виконання рішення.
З матеріалів справи вбачається, що виконавче провадження ВП №61029412 постановою від 13.02.2020р. було закінчено (а.с. 12).
В постанові про закінчення виконавчого провадження зазначено «Фактичне повне виконання рішення до відкриття виконавчого провадження».
Таким чином виконавчий збір згідно вищезазначених норм Закону стягненню не підлягає.
Відповідно до ст. 42 Закону №1404-VIII кошти виконавчого провадження складаються також із стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.
Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження. Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.
На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
Колегія суддів звертає увагу на те, що державним виконавцем, всупереч зазначеним нормам закону, було винесено постанову про стягнення мінімальних витрат від 22.01.2010 р. у виконавчому провадженні ВП №61029412, та навіть відкрито 12.02.2020 р. ще одне виконавче провадження (ВП61235164) по виконанню даної постанови, до закінчення виконавчого провадження, яке відбулось 13.02.2020 року.
У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» від 26.12.2003 №14 роз`яснено, що витрати виконавчого провадження та виконавчий збір стягуються за постановою державного виконавця з боржника, якщо останній не виконав рішення добровільно в установлений для цього строк і воно було виконане примусово.
Таким чином, підставою для стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження у межах виконавчого провадження є здійснення державним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум.
Як вбачається з матеріалів справи, державний виконавець під час прийняття постанов від 22.01.2020 року у рамках виконавчого провадження ВП №61029412 про відкриття виконавчого провадження, стягнення виконавчого збору та постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, визначив суму виконавчого збору у розмірі 2448,00 грн., суму мінімальних витрат у розмірі 69,00 грн.
Згідно з положеннями пункту 4 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця, затвердженого постановою КМУ від 08 вересня 2016 року №643 (далі – Порядок №643), фактичним виконанням вважається виконання рішення за виконавчим документом майнового характеру в повному обсязі або частково в порядку, встановленому Законом №1404-VIII, якщо за таким документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.
Відповідно до пункту 6 Порядку №643 для виплати винагороди державний виконавець, на виконанні у якого перебував (перебуває) виконавчий документ, подає заяву, в якій зазначаються: реквізити виконавчого документа; номер виконавчого провадження в автоматизованій системі виконавчого провадження; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника; категорія стягнення за виконавчим документом; розмір стягнутого виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, реквізити платіжних доручень; перелік виконавчих дій та строки їх проведення; розрахунок належної до виплати винагороди; відомості про дотримання критеріїв.
Системний аналіз наведених вище норм Порядку№643 свідчить про те, що у разі фактичного виконання виконавчого документа майнового характеру у повному обсязі або частково державному виконавцю виплачується винагорода у відсотковому співвідношенні від стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, якщо за таким виконавчим документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.
З огляду на таке можна зробити висновок про те, що на момент виникнення спірних правовідносин обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору були: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. За своїм змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 по справі №2540/3203/18 (№ в ЄДРСР 88601610).
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач ще 29.10.2019 року виконав судове рішення у добровільному порядку, про що листом від 05.11.2019р. №2237/36 повідомив відповідача та додав копії платіжних доручень №6082, №6083 від 29.10.2019 року(24480,00 грн. штрафу,1921,00 грн. судового збору) (а.с 7-8).
Тобто, державний виконавець взагалі не проводив виконавчих дій щодо забезпечення примусового стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум.
Однак, дані обставини відповідачем не було взято до уваги та винесено оскаржувані постанови в супереч вищезазначених положень Закону.
До того ж, колегія судів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що скасовуючи постанову від 22.01.2020 р. про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №61029412 суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки 21.01.2020 року позивач подав до суду заяву про змінення обставин, в якій не заявляв вимоги про скасування даної постанови. Адже з зазначеної заяви від 21.01.2020 року вбачається, що позивач не змінював позовні вимоги, а просив суд прийняти цю заяву до адміністративного позову від 05.02.2020 року та розглянути її разом з даним позовом.
Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, свою позицію не довів та не обґрунтував.
Підсумовуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, суд першої інстанції правильно з`ясував усі обставини справи, оскаржуване рішення прийняте судом відповідно до норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову МКП «Миколаївводоканал».
Відтак, апеляційна скарга Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиціїзадоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 287, 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиціїзалишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 березня 2020 року- без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Судувідповідно до ч. 4 ст. 272 КАС України.

Головуючий суддя-доповідач                                        В.О.Скрипченко

Суддя                                                                                І.П.Косцова

Суддя                                                                                Ю.В.Осіпов