Ухвала 

11 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 753/3313/16-ц
 
провадження № 61-12906 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., 
Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ; 
відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ;
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва 
від 07 листопада 2016 року у складі судді Комаревцевої Л. В. та рішення апеляційного суду м. Києва від 24 січня 2017 року у складі колегії суддів: Головачова Я. В., Поливач Л. Д., Поліщук Н. В., 
ВСТАНОВИВ :
1.     Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, з урахуванням уточнень, до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Позовна заява мотивована тим, що з 25 листопада 2008 року він працював на посаді юрисконсульта у ФОП ОСОБА_2 .
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 листопада 2014 року трудовий договір, укладений між ними, розірвано та стягнуто з відповідача на його користь заробітну плату за квітень-травень 2014 року у розмірі 2 тис. грн 23 коп., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 5 434 грн 44 коп., середній заробіток за період з 19 травня 2014 року по 07 листопада 2014 року у розмірі 8 968 грн 32 коп., а також 1 200 грн у відшкодування моральної шкоди. Рішення набрало законної сили.
Вищезазначене судове рішення відповідачем у повному обсязі 
не виконане.
З урахуванням викладеного,  ОСОБА_1 просив суд стягнути з 
ФОП ОСОБА_2  на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08 листопада 2014 року по 
07 листопада 2016 року у розмірі 40 412 грн 80 коп.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку з 10 листопада 2014 року по 07 листопада 2016 року на суму 25 тис грн. (двадцять п`ять тисяч гривень 00 копійок).
У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач лише у грудні 2015 року перерахував на рахунок органу державної виконавчої служби кошти при звільненні працівника без урахування виконавчого збору, а тому станом на 07 листопада 2016 року відповідач повністю не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку. Не проведення з вини відповідача розрахунку з позивачем 
є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 КЗпП України. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що позивач невірно розрахував кількість днів, за які вимагає стягнення середнього заробітку, оскільки ним здійснено розрахунок виходячи із календарних днів, а відповідно до пункту 8 постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 
1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» у такому розрахунку мають використовуватись саме робочі дні. Середній заробіток суд рахував наступним чином: 500 днів (кількість днів затримки розрахунку) х 50 грн (середньоденна заробітна плата) = 25 тис грн.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Рішенням апеляційного суду м. Києва від 24 січня 2017 року апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 відхилено, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 листопада 2016 року змінено.
Збільшено суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 листопада 2014 року по 7 листопада 2016 року, що стягнута з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , з 25 тис. грн до 
27 735 грн36 коп. У іншій частині рішення суду залишено без змін.
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період цієї невиплати. Разом з цим, суд апеляційної інстанції зазначив про обґрунтованість позову ОСОБА_1 
у частині розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 27 735 грн 
36 коп. (55 грн 36 коп.*501). При цьому, суд послався на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 22 січня 2014 року 
у справі № 6-159цс13.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У лютому 2017 року ФОП ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, просив судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову 
ОСОБА_1 .
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2017 року касаційне провадження 
у вказаній справі відкрито та витребувано її з суду першої інстанції. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2017 року зазначену справу призначено до судового розгляду.
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України 
у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У березні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судова справа передана судді-доповідачу Гульку Б. І. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року касаційне провадження 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи 
№ 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) за позовом ОСОБА_3 
до публічного акціонерного товариства «комерційний банк «Надра» про стягнення заробітної плати за роботу у вихідні дні, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушення строків її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зупинено. 
Частиною першою статті 254 ЦПК України визначено, що провадження у справі поновлюється за клопотанням учасників справи або за ініціативою суду 
не пізніше десяти днів з дня отримання судом повідомлення про усунення обставин, що викликали його зупинення.
З огляду на те, що усунуто обставини, що викликали зупинення провадження 
у справі, то воно підлягає поновленню.
Керуючись частиною першою статті 254, статтею 260 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
Поновити касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова
 
Б. І. Гулько
 
Р. А. Лідовець
 
Ю. В. Черняк