Постанова
Іменем України
 
01 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 619/3544/17
провадження № 61-8926св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області у складі судді Остропільця Є. Р. від 12 жовтня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду у складі колегії суддів: Кругової С. С., Маміної О. В., Пилипчук Н. П., від 04 квітня 2019 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2017 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя.
 
В обґрунтування позову вказав, що з вересня 2004 року до грудня 2017 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого відповідач на підставі договору купівлі-продажу від 16 вересня 2013 року, укладеного в інтересах сім'ї, набула право власності на земельну ділянку                                      площею 0,1322 га, що розташована на території Черкасько-Лозівській сільської ради Дергачівського району Харківській області у обслуговуючому кооперативі «Садово-городній кооператив «Лісне».
Враховуючи, що вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, позивач просив суд в порядку поділу цього майна визнати за ним право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1322 га, кадастровий номер 6322083000:04:002:0633, що розташована у обслуговуючому кооперативі «Садово-городній кооператив «Лісне» у Черкасько-Лозівській сільській раді Дергачівського району Харківській області та визнати за відповідачем право на Ѕ частину цієї земельної ділянки. 
 
У січні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права приватної власності на земельні ділянки.
 
В обґрунтування позову вказала, що земельна ділянка площею 0,1322 га, щодо якої позивач заявив вимоги, є її особистою приватною власністю, оскільки була виділена їй у користування як асоційованому члену обслуговуючого кооперативу «Садово-городній кооператив «Лісне» з правом подальшого викупу її у майбутньому, який вона і здійснила, отримавши від свого батька у позику грошові кошти. 
Разом із тим, позивач, який не мав джерел доходу, за договором купівлі-продажу у 2015 році набув земельну ділянку площею 0,35 га, що розташована в урочищі Загорода у с. Нижній Студений Міжгірського району Закарпатської області, кошти на придбання якої отримав від її батька.
Враховуючи викладене та уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_2 просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на обидві вказані земельні ділянки. 
 
Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 11 січня    2018 року позови об'єднані в одне провадження.
 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
 
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 12 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на земельні ділянки відмовлено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 5 000 грн.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сторони не довели факт належності спірних земельних ділянок до спільної сумісної власності подружжя, незважаючи на факт їх придбання у період шлюбу. 
Ухвалюючи рішення в частині відмови у задоволенні зустрічної позовної заяви, суд виходив з того, що ОСОБА_2 не надано допустимих доказів придбання земельної ділянки в урочищі Загорода за її особисті кошти.
 
Постановою Харківського апеляційного суду від 04 квітня 2019 рокузалишено без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 та задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
Скасовано рішення Дергачівського районного суду Харківської області                           від 12 жовтня 2018 року в частині відмови у задоволенні позову                          ОСОБА_1 та стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката та ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .
У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за кожним на Ѕ частку земельної ділянки площею 0,1322 га, кадастровий номер 6322083000:04:002:0633, що розташована у обслуговуючому кооперативі «Садово-городній кооператив «Лісне» у Черкасько-Лозівській сільській раді Дергачівського району Харківської області.
У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 , встановивши, що земельна ділянка площею 0,1322 га придбана сторонами у період шлюбу, та не врахувавши при цьому презумпцію спільності майна подружжя, придбаного у шлюбі. Відповідач не надала суду доказів, які в розумінні статті                  57 СК України свідчать про належність їй особисто грошових коштів, за які були придбані спірні земельні ділянки, а тому відсутні правові підстави для задоволення зустрічного позову та визнання земельних ділянок особистою приватною власністю відповідача.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі, поданій у травні 2019 року до Верховного Суду,   ОСОБА_2  просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні її позову та задоволення позову                         ОСОБА_1 та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що земельна ділянка площею 0,1322 га є її особистою приватною власністю, оскільки була виділена їй у користування як асоційованому члену обслуговуючого кооперативу «Садово-городній кооператив «Лісне»  та придбана нею за особисті кошти. Суди попередніх інстанцій не в повній мірі встановили обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема джерела походження коштів, за які були придбані спірні земельні ділянки, а також майновий стан сторін.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 08 травня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 травня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
З вересня 2004 року до грудня 2017 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого набули дві земельні ділянки.
 
На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16 вересня                2013 року, укладеного між обслуговуючим кооперативом «Садово-городній кооператив «Лісне» та ОСОБА_4 , остання набула право власності на земельну ділянку площею 0,1322 га, кадастровий номер 6322083000:04:002:0633, вартістю 18 917,82 грн, що розташована у цьому кооперативі на території Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківській області. 
 
При цьому ОСОБА_1 як чоловік ОСОБА_4 надав нотаріально посвідчену згоду на придбання цього майна  (а.с. 11, т 2).
 
На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10 липня                     2015 року ОСОБА_1 набув земельну ділянку площею 0,35 га, кадастровий номер 2122484401:01:009:0030, що розташована в урочищі Загорода у                           с. Нижній Студений Міжгірського району Закарпатської області.
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Згідно із частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
За змістом положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
 
Крім того, відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. 
 
Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України (далі - СК України).
 
Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.
 
Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.
 
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України                  від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі                   № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі 372/504/17 (провадження 14-325цс18).
 
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач в порядку статті 81 ЦПК України не надала належних та допустимих доказів, які б безспірно свідчили про придбання спірних земельних ділянок за її особисті кошти, а тому не спростувала презумпцію спільності майна, придбаного у період шлюбу.
 
Сама по собі наявність у ОСОБА_2 коштів, позичених у її батька, не може бути беззаперечним підтвердження того, що спірні земельні ділянки були придбані саме за ці кошти без надання відповідних доказів. Судом апеляційної інстанції надана правильна оцінка тому, що договір позики не є доказом набуття майна в особисту приватну власність ОСОБА_2 .
 
Доводи касаційної скарги про належність доказів, що надані ОСОБА_2 на підтвердження придбання спірних земельних ділянок за її особисті кошти та кошти, отримані позивачем у борг від її батька, є необґрунтованими.
 
Крім того, суд касаційної інстанції в силу вимог статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Визнаючи земельну ділянку, що розташована у обслуговуючому кооперативі «Садово-городній кооператив «Лісне» у Черкасько-Лозівській сільській раді Дергачівського району Харківській області, спільною сумісною власністю подружжя, в якій кожен з подружжя має право на Ѕ частину, суд апеляційної інстанції правильно виходив з принципу рівності часток подружжя, оскільки в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази про те, що ОСОБА_2 у придбання цього майна вклала особисті приватні кошти.
 
За таких обставин, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановив відсутність правових підстав для визнання за одним з подружжя права особистої приватної власності на спірну земельну ділянку, та підставно визнав за кожним із подружжя право на Ѕ частину іншої ділянки, що була предметом поділу, врахувавши при цьому презумпцію спільності майна, придбаного у період шлюбу.
 
Судові рішення першої (у нескасованій апеляційним судом частині) та апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.
 
Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
 
Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів з їх оцінкою.
 
Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення (суду першої інстанції - у нескасованій частині) ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу залишити без задоволення, а  рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 12 жовтня 2018 року (у нескасованій апеляційним судом частині) та постанову Харківського апеляційного суду                   від 04 квітня 2019 року - без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
                                                                                                           
О. М. Осіян 
                                                                                                        
Н. Ю. Сакара