Справа № 347/571/18 
Провадження № 22-ц/4808/536/20
Головуючий у 1 інстанції Бучинський А. Б. 
Суддя-доповідач Василишин 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача                Василишин Л.В.,
суддів:                         Горейко М.Д., Максюти І.О.
секретаря                        Петріва Д.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Верховинського районного суду від 18 лютого 2020 року у складі судді Бучинського А.Б., постановлену в м.Верховина, у справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виділення частки із майна, що є у спільній частковій власності,
в с т а н о в и в:
У березні 2018 року представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , діючи на підставі довіреності від 22.08.2015 року №691, звернувся до Косівського районного суду із позовом до  ОСОБА_3 про виділення частки із майна, що є у спільній частковій власностіз ціною позову 130 714,0 грн.
Ухвалою Косівського районного суду від 17 квітня 2018 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження (том-1, а.с.57).
Згідно з розпорядженням голови Косівського районного суду Івано-Франківської області Гордія В.І. від 17.01.2020 року на підставі п.2, ч.1, ч.4 ст.31 ЦПК України матеріали цивільної справи № 347/571/18 направлено до Верховинського районного суду як найбільш територіально наближеного (том-2, а.с.97).
Ухвалою Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 28.01.2020 року справу прийнято до провадження, розгляд справи визначено за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого засідання (том-2, а.с.101).
Ухвалою Верховинського районного суду від 18 лютого 2020 року позов  ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1  до ОСОБА_3  про виділення частки із майна, що є у спільній частковій власності– залишено без розгляду на підставі п.2 ч.1 ст.257 ЦПК України.
Позивач ОСОБА_1 на ухвалу Верховинського районного суду від 18 лютого 2020 року подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
Апелянт вказала, що 22.08.2015 року на підставі довіреності вона уповноважила ОСОБА_2 бути її представником в державних, громадських, господарських та інших органах, установах і організаціях незалежно від їх підпорядкувань та форм власності, бюро технічної інвентаризації, земельних ресурсів, органах виконавчої влади та місцевого самоврядування. Тобто представник наділений представляти її інтереси у всіх без винятку установах, а також подавати будь-які заяви та клопотання з правом підпису.
Тому апелянт вважає, що її син ОСОБА_2 мав повне право підписати позовну заяву від її імені.
В оскаржуваній ухвалі суд посилається на те, що ОСОБА_2 не може бути представником позивача. Проте, як вказує апелянт, ОСОБА_2 лише підписав позовну заяву, а представляти свої інтереси в суді буде вона сама або адвокат.
В оскаржуваній ухвалі суд зіслався на те, що ОСОБА_2 не мав права підписувати позовну заяву, тобто позов від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи в суді, а не представляти інтереси позивачки як адвокат чи законний представник.
Апелянт зіслалася на ч.2 ст.60 ЦПК України відповідно до якої під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малознаних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла 18 років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, зазначених у ст.61 ЦПК України.
Пунктом 16-1 Перехідних положень Конституції України визначено, що з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131 1 та статті  131 2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року. Закон набрав чинності 30.09.2016 року.
З позовом ОСОБА_2 на підставі доручення звернувся до суду першої інстанції від імені ОСОБА_1 , зазначивши ціну позову – 130 714,0 грн.
Відповідно до п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Апелянт зазначила, що Законом України “Про Державний бюджет України на 2018 рік” було встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2018 року становить 1762,0 грн.
У даному спорі ціна позову не перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме: 176 200,0 грн., а ціна позову – 130 714,0 грн.
З наведених підставі апелянт вважає, що спір є малозначним, а тому її інтереси може представляти ОСОБА_2 на підставі довіреності, у зв`язку з чим просила скасувати оскаржувану ухвалу, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
У засідання апеляційного суду належно повідомлені сторони не з`явилися.
Апелянт подала до суду письмове клопотання про розгляд справи у її відсутність.
Вислухавши доповідача, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка ОСОБА_1 своєю довіреністю від 22.08.2015 року уповноважила  ОСОБА_2 представляти її інтереси у всіх без винятку установах, яким підписано та подано позовну заяву від імені ОСОБА_1 . Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник. Однак, до позовної заяви не долучено документів, які б свідчили що представник ОСОБА_2 являється адвокатом, чи в розумінні ст. 59 ЦПК України є законним представником. З наведених підстав суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 не може бути представником позивачки в суді, а тому згідно п.2 ч.1 ст.257 ЦПК України позовну заяву слід залишити без розгляду.
Відповідно до ст.131-2 Конституції України виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.
Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.
Пунктом 16-1 Перехідних положень Конституції України визначено, що з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131 1 та статті  131 2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року.
Представництво в суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" (Закон набрав чинності з 30.09.2016 року), здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню.
Частинами 1,2 статті 60 ЦПК України встановлено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.
Згідно ст.62 ЦПК України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами:
1) довіреністю фізичної або юридичної особи;
2) свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна.
Довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або, у визначених законом випадках, іншою особою.
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".
Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки (ч.1 ст.64 ЦПК України).
Крім того, відповідно до ч.ч.6,9 ст.19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» було встановлено у 2018 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2018 року – складав 1762,0 грн.
Матеріалами справи встановлено, що 28.03.2018 року представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , діючи на підставі довіреності від 22.08.2015 року №691, звернувся до Косівського районного суду із позовом до  ОСОБА_3 про виділення частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Із позовної заяви вбачається, що позивач визначив ціну позову у розмірі 130 714,0 грн, що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (176 200,0 грн) на час подання.
Зазначений позов представника позивача суд першої інстанції прийняв та ухвалою від 17.04.2018 року відкрив провадження у справі. Справу вирішив розглядати в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 15.05.2018 року в межах підготовчого провадження судом ухвалено призначити судову експертизу. Після цього розгляд справи продовжувався та вживалися різні процесуальні заходи.
На думку колегії суддів, за наведених обставин, у суду першої інстанції не було підстав для залишення позову без розгляду в порядку п.2 ч.1 ст.257 ЦПК. З огляду на визначену ціну позову, представник позивача мав правомірне очікування щодо прав на подання позову в якості представника. За невідповідності позову вимогам ст.175 ЦПК та невідповідності документу, що посвідчує повноваження представника, суд першої інстанції вправі був залишити його без руху.
Однак суд прийняв справу до розгляду, 17.04.2018 року відкрив провадження у справі та здійснював її розгляд до 18.02.2020 року. При цьому, в порядку ст.187 ЦПК суд визначився із видом провадження, визначивши справу розглядати в загальному позовному провадженні та призначив дату і час підготовчого судового засідання. 
За змістом ст.2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
З цього приводу ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Принцип правової визначеності- загальний принцип права, який гарантує забезпечення легкості з`ясування змісту права і можливість скористатися цим правом у разі необхідності.
Принцип правової визначеності є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права. Про це у низці своїх рішень зазначає зокрема Європейський Суд з прав людини. У своїх рішеннях Конституційний Суд України також посилається на принцип правової визначеності, наголошуючи на тому, що він є необхідним компонентом принципу верховенства права.
При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства.
Відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру, зокрема, відступ від цього принципу допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи («Сутяжник проти Росії» (Sutyazhnik v. Russia) від 23 липня 2009 року, заява № 8269/02, § 35).
Норма щодо здійснення представництва в судах першої інстанції виключно адвокатами, набрала чинності з 01.01.2019 року.
Зокрема, пунктом 16-1 Перехідних положень Конституції України визначено, що з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131 1 та статті 131 2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року. Закон набрав чинності 30.09.2016 року. 
За таких обставин, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст.ст. 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.
Ухвалу Верховинського районного суду від 18 лютого 2020 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Суддя-доповідач:                                                        Василишин Л.В.
Судді:                                                                        Горейко М.Д.
                                                                               Максюта І.О.