Справа № 128/3313/19
Провадження № 22-ц/801/725/2020
Категорія: 20
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саєнко О. Б.
Доповідач:Якименко М. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2020 року	Справа № 128/3313/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача: Якименко М.М., 
суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,
за участю секретаря судового засідання Кирилюк Л.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 05 лютого 2020 року про закриття провадження, постановлену суддею Вінницького районного суду Вінницької області Саєнко О.Б.,
ВСТАНОВИВ:
В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася у суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку.
Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 26.12.2019 вказану справу прийнято до провадження та призначено до розгляду.
         28.01.2020 відповідач ОСОБА_2 подала до суду заяву про визнання позову в повному обсязі. 
Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 05 лютого 2020 року відмовлено у прийнятті визнання відповідачем позову та провадження у справі закрито, оскільки відсутній предмет спору. 
Не погодившись з вказаною ухвалою ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та матеріального права, в апеляційній скарзі просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Таким вимогам ухвала суду не відповідає.
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, керуючись п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України свій висновок мотивував тим, що предмет спору відсутній, оскільки позивачем не зазначено, яке її право або інтерес порушено відповідачем у справі, на земельну ділянку. Також суд вказав, що звернення позивача з позовом, в якому відсутній предмет спору, покликано на уникнення ОСОБА_1 проходження поза судового порядку, процедури оформлення права власності на земельну ділянку. При цьому суд першої інстанції відмовив в задоволенні поданої відповідачем заяви про визнання позову.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.
Згідно п.2 ч.1ст.255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Аналіз зазначеної норми права дає можливість дійти до висновку про те, що закриття провадження у справі у цьому разі можливе лише за умови відсутності предмету спору. 
Предмет спору - це частина позову, яка становить матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд повинен ухвалити рішення.
З урахуванням викладеного, відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
Тому, закриття провадження у справі можливе лише тоді, коли між сторонами відсутній предмет спору та не існує неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених  цим Кодексом випадках.
Правом розпоряджатися предметом спору наділено лише позивача (ч.2,3 ст. 49 ЦПК України).
Предметом даного спору є визнання права власності на земельну ділянку. Позивач вказуючи на те, що набувши право власності на Ѕ частку житлового будинку має право на частину земельної ділянки, на якій розташований даний будинок.
Проте, як убачається з матеріалів справи, позивач не заявляв клопотання про відмову від позову чи закриття провадження з підстав відсутності предмета спору.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідач подала до суду заяву, в якій вказала, що визнає позов в повному обсязі, будь-яких майнових прав на земельну ділянку площею 0,0473 га, кадастровий номер60520655900:02:004:0117, яка розташована по АДРЕСА_1 - вона не має та на неї не претендує (а.с. 21).
За правилами ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції відмовив у прийнятті визнання відповідачем позову та одночасно закрив провадження у справі, що є грубим порушенням вимог ст. 206 ЦПК України. 
Оскільки, за змістом положень ст.ст. 200, 206, 207 ЦПК України законодавцем не надано право  суду  закривати провадження у справі з підстав відсутності предмета спору у випадку визнання позову відповідачем.
На вказані норми Закону суд першої інстанції не звернув уваги.
Крім того закриваючи провадження у справі, судом було здійснено оцінку наявним в матеріалах справи доказам та зроблено висновок про відсутність предмета спору.
Разом з тим, з таким висновком суду не можна погодитися, оскільки, як убачається з матеріалів справи, позивач наполягала на розгляді справи по суті заявлених у ній вимог, оскільки відносини між сторонами є неврегульованими.
Встановлення наявності факту порушення права позивача з`ясовується судом під час розгляду спору по суті заявлених вимог.
Відповідно до ст. 209 ЦПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.
За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Отже, при наявності в провадженні суду спору про право, від розгляду якого позивач не відмовився, за результатами його вирішення суд повинен ухвалити рішення по суті спору, а не з власної ініціативи закривати провадження й позбавити позивача права повторного звернення у суд за захистом (ч. 2 ст. 256 ЦПК України).
Також, суд першої інстанції надав неправильну оцінку правовідносинам та не врахував, що предметом спору розуміється об`єкт спірних правовідносин, а саме благо, щодо якого виник спір між позивачем та відповідачем.
Оскільки спір не вирішено, у суду першої інстанції не було підстав для закриття провадження у справі з підстав відсутності предмету спору.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що даний спір має бути вирішений з урахуванням всіх обставин, які будуть встановлені судом.
Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції належним чином не дослідив матеріали справи, не врахував вищенаведені обставини, у зв`язку з чим зробив передчасний та помилковий висновок про закриття провадження у справі.
Наведені в апеляційній скарзі доводи є суттєвими та такими, що спростовують висновки суду, а тому приймаються судом до уваги.
Згідно ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин ухвала суду підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 05 лютого 2020 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 07 квітня 2020 року.

Головуючий                                                                 М.М. Якименко

Судді:                                                                        О.В. Ковальчук

                                                                               Т.Б. Сало