Ухвала
Іменем України 
22 червня  2020 року
м. Київ
справа № 182/2953/16-к
провадження № 51-4004  ск19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого                            ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження та касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Орджонікідзе Дніпропетровської області, громадянина України, раніше не судимого в силу ст.89 Кримінального кодексу України (далі – КК),
на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 08 травня 2019 року. 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2019 року ОСОБА_4 засуджено за ч.1 ст.289 КК до покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки. На підставі ст. 75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки, з покладенням відповідних обов`язків, передбачених положеннями ст. 76 КК.
Постановлено стягнути з ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_5  5 000 гривень на відшкодування моральної шкоди. 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08 травня 2019 року вирок щодо ОСОБА_4 залишено без змін. 
ОСОБА_4 визнано винуватим в тому, що він 13 листопада 2015  року у вечірній час проходив біля будинку № 12 на вул. Газопровідній у м. Нікополі Дніпропетровської області, де побачив автомобіль марки ВАЗ-210700-20, в якому знаходився ОСОБА_5 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння. У цей час у нього виник злочинний умисел, направлений на заволодіння вищевказаним транспортним засобом.
Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_4 , переконавшись, що ОСОБА_5 знаходився у стані сильного алкогольного сп`яніння після вживання разом із останнім  алкогольних напоїв, у зв`язку з чим ОСОБА_5 не міг чинити опору, та що за його діями ніхто не спостерігає, скориставшись безпорадним станом потерпілого, перемістив його на пасажирське сидіння, а сам сів за кермо автомобіля.
Продовжуючи реалізовувати злочинний умисел, ОСОБА_4 , діючи умисно, таємно, з метою заволодіння транспортним засобом, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, за допомогою ключа, який знаходився в замку запалення, запустив двигун автомобіля та незаконно заволодів автомобілем марки ВАЗ-210700-20, на якому проїхав до гаражного кооперативу «Текстильник» на вул. Електрометалургів у м. Нікополі Дніпропетровської області, де залишив потерпілого у несвідомому стані. Із місця події зник, викраденим транспортним засобом розпорядився на власний розсуд.
Таким чином, ОСОБА_4 незаконно заволодів транспортним засобом ВАЗ-210700-20, який належав потерпілому ОСОБА_5 , вартість якого на момент незаконного заволодіння ним згідно з висновком автотоварознавчої експертизи № 4/12.2-275 від 5 травня 2016 року  складала  56 147 гривень 21 копійок.
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
Засуджений ОСОБА_4 звернувся з клопотанням про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень щодо нього, у якому зазначає що строк на касаційне оскарження  судових рішень пропустив з поважних причин, зокрема, що після отримання ним 11 лютого 2020 року копії ухвали Верховного Суду про залишення без руху його касаційної скарги, він звернувся 14 лютого 2020 року із зверненням про надання йому захисника до  Регіонального центру з надання безоплатної вторинної допомоги, та що через запроваджений в Україні карантин з 12 березня 2020 року знаходився на самоізоляції і не зміг вчасно отримати кореспонденцію із Верховного Суду, оскільки копію ухвали  Верховного Суду від 16 березня 2020 року про повернення його касаційної скарги він отримав лише 10 червня  2020 року, яка надійшла на адресу його захисника. 
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, оскільки його вина у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.289 КК не доведена достатніми і допустимими доказами. Вважає, що його необхідно виправдати.
На обґрунтування своїх доводів щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону засуджений посилається на те, що:
- судові рішення є незаконними з огляду на положення ст.370, ч.3 ст.373 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК);
- матеріали кримінального провадження в порушення вимог ст. 84 КПК не містять будь-яких доказів, які б свідчили про вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 289 КК, а прийняті до уваги судом  докази його вини є недопустимими;
- із протоколу впізнання по фотознімкам свідком ОСОБА_6 та показань свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , не вбачається будь-яких фактичних даних на підтвердження незаконного заволодіння обвинуваченим автомобілем потерпілого ОСОБА_5 , оскільки їхні пояснення не узгоджуються  з показаннями обвинуваченого та мають суттєві розбіжності, які не усунуто судами першої й апеляційної інстанцій;
- пояснення свідка ОСОБА_8 не можуть вважатися достовірними доказами його вини, оскільки ОСОБА_8 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності і є залежною особою від працівників поліції;
- судами не встановлено під час розгляду провадження в судах першої і апеляційної інстанцій  достовірних, належних і допустимих доказів його  вини у вчиненні незаконного заволодіння транспортним засобом, чим порушено положення ч.4 ст. 17 КПК, а винуватість його ґрунтується у вироку на припущеннях, чим порушено ч.3 ст.373 КПК;
- на порушення вимог ст. 91 КПК у провадженні достовірно не встановлено час вчинення кримінального правопорушення, яке мало місце 13 листопада 2015 року, а заява  потерпілого про злочин зареєстрована лише 31 грудня 2015 року.
Мотиви Суду
Як убачається з наявних у Суду матеріалів провадження за скаргою, ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 25 лютого 2020 року була повернута касаційна скарга засудженого ОСОБА_4 від 08 серпня 2019 року  про перегляд в касаційному порядку  судових рішень щодо нього, на підставі п.1 ч.3 ст.429 КПК, оскільки ним не усунуто в повному обсязі недоліки зазначеної касаційної скарги, яка була залишена без руху ухвалою Верховного Суду від 19 серпня 2019 року. 
У березні 2020 року засуджений ОСОБА_4   звернувся до Суду із скаргою про усунення недоліків на виконання ухвали від 19  серпня 2019 року, яка на підставі п.3 ч.3 ст.429 КПК була повернута скаржнику, оскільки минув строк на касаційне оскарження судових рішень та ним не порушувалось питання про його поновлення.
З урахуванням зазначених вище у клопотанні доказів на підтвердження поважних причин пропуску строку касаційного оскарження судових рішень, Суд вважає, що доводи про поновлення цього строку заслуговують на увагу, тому є підстави для поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень. 
Доводи засудженого ОСОБА_4 , викладені в касаційній скарзі:
- що протокол впізнання по фотознімкам свідком ОСОБА_6 та показання свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , не містять будь-яких фактичних даних на підтвердження незаконного заволодіння обвинуваченим автомобілем потерпілого ОСОБА_5 , оскільки їхні пояснення не узгоджуються  з показаннями обвинуваченого та мають суттєві розбіжності, які не усунуто судами першої й апеляційної інстанцій;
- що пояснення свідка ОСОБА_8 не можуть вважатися достовірними доказами його вини, оскільки ОСОБА_8 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності і є залежною особою від працівників поліції, на думку Суду, не можуть бути підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції та виходять за межі його перегляду, оскільки, згідно з вимогами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
З урахуванням зазначеного суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості надавати оцінку доводам касаційної скарги в частині оцінки доказів щодо розбіжностей в показаннях свідків та потерпілого, також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Необгрунтованими є доводи засудженого у скарзі щодо порушення вимог ч. 4 ст. 17, ст.84, ч.3 ст. 373 КПК, що прийняті до уваги судом  докази його вини є недопустимими, що в судах першої і апеляційної інстанцій під час розгляду провадження не встановлено достовірних, належних і допустимих доказів його вини у вчиненні незаконного заволодіння транспортним засобом, не здобутовідомостей про його причетність до вчинення злочину.
На думку Суду, вказані доводи у скарзі спростовуються належними висновками суду першої інстанції, викладеними у вироку.
Як убачається із наданої копії вироку, проаналізувавши сукупність усіх установлених під час судового розгляду обставин кримінального правопорушення, зібраних та оцінених доказів та врахувавши:
- показання потерпілого ОСОБА_5 про обставини заволодіння обвинуваченим його автомобілем 13 листопада 2015 року на вул. Газопровідній у м. Нікополі, де вони разом вживали горілку на пропозицію ОСОБА_4 , через що він швидко сп`янів та заснув, після чого ОСОБА_4 перетягнув його на переднє пасажирське сидіння з водійського місця, сам сів за кермо і поїхав з ним, при цьому потерпілий не просив цього робити, потім обвинувачений викинув його з костилями в районі газостанції з одним черевиком;
- показання свідка ОСОБА_7 , яка в судовому засіданні пояснила, що її син ОСОБА_5 в ніч з 13 на 14 листопада 2015 року не ночував в дома, що він повернувся до дому без автомобіля та що автомобіль знаходиться у ОСОБА_9 , який мешкає в садовому товаристві;
- показання свідка ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_4 та потерпілий ОСОБА_5 дійсно перебували в автомобілі останнього біля двору її будинку, а на наступний день їй зателефонував потерпілий з проханням подивитися відеозапис, потім повідомив, що ОСОБА_4 викинув його у яру;
- досліджений в судовому засіданні в суді першої інстанції відеозапис з камери зовнішнього відеоспостереження будинку  АДРЕСА_1 (а.п. 59), з якого слідує, що ОСОБА_4 та потерпілий ОСОБА_5 дійсно вживали разом алкогольні напої в його автомобілі, при цьому потерпілий перебував на  місці водія, а обвинувачений - на пасажирському, і згодом ОСОБА_4 протягом тривалого часу намагався перетягнути потерпілого з місця водія на пасажирське сидіння, при цьому потерпілий жодним чином не допомагав йому в цьому, а, навпаки, перебував в такому безпорадному стані, що об`єктивно ставить під сумнів, що він дійсно міг попросити обвинуваченого це робити або надати дозвіл на користування його автомобілем;
- пояснення свідка ОСОБА_8 про те, що в листопаді 2015 року ввечері він працював таксистом і біля кафе "Експрес" на автовокзалі до нього під`їхав обвинувачений на автомобілі червоного кольору, можливо, ВАЗ-2105 чи 07, представився ОСОБА_9 та запропонував йому купити автомобіль або запасні деталі від нього, на що останній відмовився; що він також згодом впізнав обвинуваченого за фотографіями, які були надані співробітниками поліції,
суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вказане вище свідчить про незаконне заволодіння обвинуваченим  транспортним засобом потерпілого.
Відповідно до ч.2 ст. 84 КПК процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. Суд першої інстанції зазначив у вироку, що не має підстав не довіряти потерпілому ОСОБА_5 і свідкам ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , показання яких повністю узгоджуються з показаннями потерпілого ОСОБА_5 щодо обставин заволодіння обвинуваченим автомобілем потерпілого, і їх показання в силу ст. 84 КПК є джерелом доказу, які можуть бути покладені в основу вироку. 
Крім того, суд у вироку зазначив, що враховує також: протокол прийняття заяви потерпілого ОСОБА_5  про вчинене кримінальне правопорушення від 14 листопада 2015 року;  протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 2 січня 2016 року, в ході якого свідок  ОСОБА_6 впізнала за формою та рисами обличчя ОСОБА_4 , як чоловіка на ім`я ОСОБА_9  (а.п. 46-48);протокол огляду від 4 січня 2016 року – дискового накопичувача відеоспостереження з камер зовнішнього спостереження, розташованих за адресою:   АДРЕСА_1 , за період часу з 14 листопада 2015 року, який добровільно надала для огляду та вилучення свідок ОСОБА_6 ; протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 1 січня 2016 року, в ході якого свідок  ОСОБА_10 впізнав за рисами обличчя ОСОБА_4 як чоловіка на ім`я ОСОБА_9 , який 15 листопада 2015 року приїздив на автомобілі марки ВАЗ-2107 червоного кольору до СТ «Дружба-2» (а.п. 56-58); протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15 березня 2016 року, в ході якого свідок  ОСОБА_8 впізнав за сукупними рисами обличчя ОСОБА_4 як чоловіка, який пропонував придбати автомобіль марки ВАЗ-2107 червоного кольору або запчастини до нього (а.п. 64-66).
Таким чином, проаналізувавши  всі зібрані у справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого  висновку про те, що винуватість обвинуваченого повністю доведена сукупністю належних, допустимих та достовірних доказів, безпосередньо досліджених судом у судовому засіданні, які були отримані у рамках діючого законодавства без істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд зазначив, що вважає досліджені докази  взаємозв`язаними між собою  та достатніми для визнання обвинуваченого винним у вчиненні кримінального правопорушення, за яким він обвинувачується.
Як убачається з копії ухвали, апеляційний суд належним чином перевірив і спростував доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_11 в інтересах засудженого ОСОБА_4 , які є аналогічними за змістом касаційної скарги ОСОБА_4 . 
Так, апеляційний суд визнав безпідставними доводи сторони захисту про те, що судом достовірно не встановлено час незаконного заволодіння транспортним засобом потерпілого, оскільки заява останнього до правоохоронних органів зареєстрована лише 31 грудня 2015 року, в той час як злочин, в якому обвинувачується  ОСОБА_4 , вчинений 13 листопада 2015 року. При цьому суд зазначив в ухвалі, що згідно з протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 14 листопада 2015 року, о 17 год.10 хв. слідчим прийнято усну заяву ОСОБА_5 про те, що в ніч на 14 листопада 2015 року зник його автомобіль, ця заява зареєстрована в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення 14 листопада 2015 року за № 426, тобто потерпілий звернувся до правоохоронних органів одразу після виникнення події (а.с.9).
Крім того, апеляційний суд  погодився з вищезазначеними висновками суду першої інстанції та зазначив в ухвалі, що  суд дотримався вимог ст. 94 КПК в повному обсязі, встановивши правильно фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, проаналізував, дослідив усі докази по справі та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК. 
Апеляційний суд також вказав, що наведена версія подій у показаннях ОСОБА_4 спростовується дослідженими в судовому засіданні доказами, тому доводи сторони захисту про відсутність в його діях складу кримінального правопорушення є неспроможними. При цьому, апеляційний суд погодився з висновками суду, зазначивши про те, що показання ОСОБА_4 про залишення потерпілого у належному йому автомобілі та що він діяв виключно за згодою і проханням потерпілого, обгрунтовано визнані судом як спроба уникнути обвинуваченим кримінальної відповідальності за вчинені ним дії.
Водночас апеляційний суд визнав показання свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_8 і потерпілого ОСОБА_5 незмінними, послідовними, які повністю узгоджуються між собою і матеріалами кримінального  провадження. 
Враховуючи наведене, на думку Суду, ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З урахуванням встановлених судом першої інстанції обставин та усіх в сукупності доказів, доводи у касаційній скарзі   ОСОБА_4 про те, що злочин, за який його засуджено він не вчиняв, в цілому не спростовують висновків суду першої й апеляційної інстанцій про доведеність його вини.
Відповідно до положень 412 КПК істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. 
З урахуванням вищезазначеного, Суд не знаходить підстав вважати, що постановлені в даному провадженні судові рішення є незаконними з огляду на порушення вимог статей  370, ч.3 ст.373 КПК.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи положення ч.7 ст.115 КПК та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Поновити засудженому ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження вироку Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2019 року та ухвали Дніпровського апеляційного суду від 08 травня 2019 року.
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 08 травня 2019 року, відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_12 каровець                                    ОСОБА_2                                     ОСОБА_3