ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України

Справа № 644/7943/18
Провадження № 22-ц/818/1228/20
10 березня 2020 року 
м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого         – Сащенко І.С.
суддів        – Коваленко І.П., Овсяннікової А.І., 
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач –  ОСОБА_2 ,
розглянув в порядку спрощеного апеляційного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2019 року (суддя Бабенко Ю.П.) по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-
встановив:
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 28.03.2018 року у розмірі 88000 грн. та три відсотка річних 347 грн.17 коп.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 28.03.2018 року між сторонами було укладено договір позики, який сторони оформили розпискою. За даним договором відповідач отримав від позивача готівкові кошти  88000 грн. Відповідач зобов`язався повернути кошти до 01.09.2018 року, але кошти до цього часу не повернув.
ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав.
Відповідач та його представник проти позову заперечували. 
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та постановити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Скарга мотивована невідповідністю висновків суду обставинам справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що надані відповідачем та використані судом першої інстанції докази не спростовують факту укладення договору позики та факту передачі грошової суми відповідачу, є неналежними та такими, що не містять інформацію щодо предмета доказування. Висновки постанов ВСУ застосовані судом першої інстанції неправильно.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Наголошує на тому, що розписка була написана відповідачем не в підтвердження укладення договору позики, а з метою врегулювання питання з приводу нестачі товарів на фірмі ООО «Посад».
Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. 
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.
Залишаючи позовні вимоги ОСОБА_1 без задоволення суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами в дійсності не було укладено договір позики і за даним договором відповідач не отримував від позивача 88000 грн.
Погодитися з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може, оскільки він не відповідає обставинам справи і вимогам закону. 
Судом встановлено, що згідно розписки від 28.03.2018 року, ОСОБА_2 узяв у борг у ОСОБА_1 гроші в сумі 88000 грн. Зобов`язався повернути до 01.09.2018 року (а.с.5). 
В судовому засіданні відповідач не заперечував, що вказана розписка написана ним власноруч і підписана. Оригінал розписки знаходиться у позивача, який надавав її суду для огляду.
12.09.2018 року ОСОБА_1 направив ОСОБА_2 письмову вимогу, в якій просив на протязі 7 днів виконати свої грошові зобов`язання за вказаною вище розпискою. Дану письмову вимогу відповідач отримав 25.09.2018 року (а.с. 6, 7).
Згідно пояснень ОСОБА_2 від 28.03.2018 року на адресу начальника служби безпеки фірми «Посад» зазначено, що він працює оператором в фірмі «Посад», зазначено його функціональні обов`язки, описано як виникла нестача товарів за його вини і що він зобов`язався відшкодувати шкоду фірмі «Посад». 
Копіями листів з відділу кадрів фірми «Посад» на адресу ОСОБА_2 підтверджуються те, що останній працював в ТОВ фірма «Посад» і його запрошували для з`ясування причин його відсутності на роботі.
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , пояснили, що в середині травня 2018 року до них додому прибули працівники служби безпеки фірми «Посад» Пономаренко, Парасочка і ОСОБА_5 повідомив, що на фірмі «Посад» мається нестача 88000 грн. і в цій нестачі винний ОСОБА_2 ОСОБА_3 запропонував їм надати докази нестачі і вини його сина. Через 2-3 дні вказані особи приїхали на квартиру до відповідача ОСОБА_2 , забрали його і відвезли до фірми «Посад», де він написав розписку під психологічним тиском і зізнався у викраденні.
Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Як було встановлено судом і визнано самим відповідачем, боргова розписка від 23.03.2018 року була написана ним власноручно.
Відповідно до ч.ч.1, 3ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з  ч.2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Беручи до уваги викладене, колегія судів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення суми боргу з ОСОБА_2 у розмірі 88000 грн. та 3% річних за час прострочення виконання зобов`язання 347,17 грн.
Доводи відповідача про те, що грошових коштів за вказаною розпискою він не отримував, вона була написана під психологічним тиском, не підтверджено належними доказами.
Доказів того, що ОСОБА_2 звертався до правоохоронних органів з приводу психологічного тиску на нього відповідач не надав.
Сам факт перебування відповідача у трудових відносинах з ТОВ «Посад» та виявлення нестачі, наявність боргових зобов`язань за договором позики від 28.03.2020 року не спростовує.
Зокрема, не встановлено, на яку суму була виявлена нестача. Не доведеним є і написання боргової розписки в рахунок погашення виявленої нестачі.
Вимог про визнання договору позики недійсним з підстав, викладених відповідачем у запереченнях, ОСОБА_2 не заявляв.
Покази свідків, допитаних судом першої інстанції, колегією суддів не приймаються, оскільки містять опис подій, які відбувались у травні 2018 року, в той час як розписка була написана в березні 2018 року. При написанні розписки вони не були присутні. 
Посилання в рішенні суду на те, що сторони по справі не були знайомі також є недоведеним та на висновки суду не впливає.
Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст. 78, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року). 
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд -
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2019 року – скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики – задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 заборгованість за договором позики 88000 грн. та 3% річних – 347,17 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви у сумі 883,47 грн. та за подання апеляційної скарги 1325 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий         І.С. Сащенко

         Судді            І.П. Коваленко 

       А.І. Овсяннікова