ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2020 р.	Справа № 480/4835/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Чалого І.С.,
суддів: Мінаєвої О.М. ,  П`янової Я.В. ,
за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Департамента внутрішньої безпеки Національної поліції України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.02.2020, головуючий суддя І інстанції: С.М. Глазько, м. Суми, повний текст складено 18.02.20 по справі № 480/4835/19 за позовом          ОСОБА_1 до         Департамента внутрішньої безпеки Національної поліції України                 про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, в якій просив, з урахуванням уточнених позовних вимог, визнати протиправною бездіяльність Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, що полягає у не нарахуванні та невиплаті позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої частиною 2 статті 9 Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" у день звільнення; стягнути з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на його користь середній заробіток за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги з 21.10.2019 по день фактичного розрахунку 28.11.2019 в сумі 31649,28 грн; стягнути з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь позивача моральну шкоду в сумі 10000 грн; зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення в порядку ст. 382 КАС України.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 14.02.2020 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. 
Визнано протиправною бездіяльність Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у день звільнення.
Стягнуто з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України (вул. А.Богомольця, 10, м. Київ, 01601, код ЄДРПОУ 40116089) на користь ОСОБА_1 22722,56 грн. грошової компенсації за час затримки розрахунку при звільненні.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що грошова допомога при звільненні, яка виплачується на підставі Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", не є частиною грошового забезпечення поліцейських або заробітною платою, дана виплата передбачена нормами спеціального законодавства, а тому застосування до спірних правовідносин положень ст.117 КЗпП України є безпідставним.  Зазначає, що судом першої інстанції порушено норми ч. 2 ст. 19 Конституції України, ст. 102 Закону Україїни "Про Національну поліцію", неправильно застосовано ст. 117 КЗпП України, ст. 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". Стверджує, що Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України не порушувало прав позивача, оскільки здійснило виплату одноразової грошової допомоги при звільненні одразу після отримання Департаментом асигнувань від Національної поліції. Тобто вини відповідача у затримці виплати одноразової грошової допомоги  при звільненні не вбачається, а саме тому до нього не може бути застосовано  санкції, встановлені статтею 177 КЗпП України. Також акцентує увагу суду апеляційної інстанції на те, що судом першої інстанції при обчисленні середнього заробітку для виплати грошової компенсації за час затримки розрахунку при звільненні помилково враховано кількість робочих, а не календарних днів, а також включено до грошового забезпечення матеріальну допомогу, що  є прямим порушенням норм Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 260 від 06.04.2016 та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,  переглянувши справу за наявними у ній доказами та    перевіривши законність і обґрунтованість  рішення суду першої інстанції в межах  доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено  та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1  з 17.08.2007 працював в органах внутрішніх справ та Національної поліції України.
Наказом т.в.о. начальника Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України №217 о/с від 21.10.2019, капітана поліції ОСОБА_1 старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу оперативних розробок Сумського управління з 21 жовтня 2019 року було звільнено зі служби з поліції за власним бажанням з виплатою компенсації за 13 діб невикористаної щорічної чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2019 році, установивши розмір премії за жовтень 2019 року в розмірі 54,630 %. Станом на день звільнення, стаж служби позивача в поліції для виплати надбавки за вислугу років та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби - 12 років 02 місяці 04 дні.
01 листопада 2019 року позивач направив на адресу відповідача заяву, в якій просив виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні.
Не отримавши відповідь на заяву, позивач 21.11.2019 звернувся до суду за захистом своїх прав.
Учасниками справи не оспорюється, що відповідно до платіжного доручення №1693 від 28.11.2019 позивачу виплачена одноразова грошова допомога при звільненні. 
Відповідач своїм листом від 02.12.2019 №П-2245, П-2346 повідомив позивача, що його заява від 01.11.2019 розглянута та 28.11.2019 йому виплачена одноразова грошова допомога при звільненні у сумі 38553 грн. 62 коп.
Не погоджуючись із такою затримкою розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з уточненим адміністративним позовом. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виснував, що одноразова грошова допомога відноситься до сум, які мають бути виплачені працівнику при звільненні, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статей  116,  117 Кодексу законів про працю України  (далі -  КЗпП України), за якими підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Колегія суддів частково погоджується з таким висновком  суду першої інстанції. 
Згідно з статтею 102 Закону України "Про Національну поліцію" № 580-VІІ від 02.07.2015 (далі - Закон № 580-VII) пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених       Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" № 2262-ХІІ від 09.04.1992 (далі Закон - № 2262-ХІІ) визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.
Відповідно до частини другої статті 9 Закону № 2262-ХІІ особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Згідно з абзацом четвертим пункту 10 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей, затвердженого       Постановою Кабінету Міністрів України № 393 від 17.07.1992 (далі - Порядок № 393), зокрема, поліцейським, які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 260 від 06.04.2016 затверджено Порядок та Умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі Порядок та умови № 260), які визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання).
Пунктом 23 Порядку та умов № 260 визначено, що поліцейським, які звільняються зі служби в поліції та в установленому порядку мають право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, нарахування такої допомоги здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що мають постійний характер, та премій, установлених на день звільнення. При цьому до розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні не включається винагорода за безпосередню участь у воєнних конфліктах, антитерористичних операціях та інших заходах в умовах особливого періоду. Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.
Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 988 від 11.11.2015 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" встановлено, що грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Отже, оскільки виплата одноразової грошової допомоги при звільненні поліцейських Постановою Кабінету Міністрів України № 988 від 11.11.2015 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" не передбачена, колегія суддів уважає, що одноразова грошова допомога при звільненні не входить до складу грошового забезпечення. 
В той же час, виходячи з системного, цільового та граматичного тлумачення до наведеного законодавчого регулювання відносин, що пов`язані з виплатою одноразової грошової допомоги при звільненні, суд апеляційної інстанції зазначає, що така допомога є соціальною гарантією, за своєю юридичною природою - вихідною допомогою при звільнення, а тому має виплачуватися при звільненні, а не після звільнення зі служби. 
В свою чергу, спеціальним законодавством, а саме: Законом України "Про Національну поліцію", Порядком № 393, Порядком та умови № 260, не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських із служби в Національній поліції України, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що фактично позбавляє таких осіб гарантій на своєчасне фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
У такому разі, застосуванню до правовідносин, що склалися підлягають норми загального законодавства, а саме :приписи  КЗпП України.
Статтею 116 КЗпП України визначені строки розрахунку при звільненні. Так, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно з статтею 117 вказаного Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
Наведені правові положення статей КЗпП України встановлюють гарантії для звільнених працівників на отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення, спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для таких осіб, а також стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання у частині проведення повного розрахунку із працівником.
Колегія суддів зауважує, що правомірність виплати одноразової грошової допомоги при звільненні,  а також її розмір, не заперечується сторонами та не є предметом спору у даній справі, спором у цій справі є порушення строків розрахунку при звільненні.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів КЗпП України у випадку порушення строків розрахунку при звільненні, що стосуються виплати одноразової грошової допомоги особі, що звільнилася з лав Національної поліції.
Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у постановах від 21.05.2020                     № 823/911/16 та від 16.04.2020 у справі № 805/1085/16-а, в яких суд звернув увагу на те, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, затримку виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, а тому, виходячи з положень статті 117 КЗпП України, відповідальність за несвоєчасне проведення розрахунку з позивачем у день звільнення має нести відповідач як роботодавець позивача.
За таких обставин, колегія суддів вважає помилковим доводи заявника в апеляційній скарзі про те, що одноразова грошова допомога при звільненні поліцейських не входить до структури грошового забезпечення поліцейських, тому дія статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України на таку допомогу не поширюється.
Також колегія суддів відхиляє доводи заявника апеляційної скарги про те, що Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України не порушував прав позивача, оскільки здійснило виплату одноразової грошової допомоги при звільненні одразу після надходження коштів від Національної поліції, з огляду на таке.
Обов`язок роботодавця провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні, передбачений у статті 117 КЗпП України.
Із матеріалів справи вбачається, що наказом т.в.о. начальника Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України №217 о/с від 21.10.2019, капітана поліції ОСОБА_1   з 21 жовтня 2019 року було звільнено зі служби з поліції за власним бажанням з виплатою компенсації за 13 діб невикористаної щорічної чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2019 році, установивши розмір премії за жовтень 2019 року в розмірі 54,630 %.. Відповідно, безпосереднім роботодавцем позивача був Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України, а тому відповідальність, передбачену у статті 117 КЗпП України за не проведення розрахунку у день звільнення має нести саме цей суб`єкт владних повноважень.
Відсутність коштів на рахунку відповідача для виплати вказаної допомоги при звільненні також не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі "Кечко проти України" (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
Вищенаведене спростовує доводи заявника апеляційної скарги про відсутність вини та відповідно обов`язку Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Водночас,  вирішуючи питання про порядок обчислення належного до виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням нормативно-правового врегулювання спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходячи з кількості робочих днів.
Відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ. Ця норма є відсилочною та обумовлює існування спеціального нормативно-правового акта для унормування порядку (механізму) нарахування і виплати грошового забезпечення поліцейським.
Пунктом 9 розділу ІІІ Порядку та умови № 260 передбачено, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.
Зі змісту Порядку № 260 вбачається, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.
Отже, спеціальним законодавством, яким врегульовано питання обчислення грошового забезпечення, чітко передбачено, що при обчисленні усіх видів грошового забезпечення, в тому числі його середнього розміру, має визначатися з урахуванням календарних, а не робочих днів. 
У свою чергу, пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (надалі - Порядок № 100), визначено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Враховуючи, що на дату звільнення позивача зі служби в поліції, а саме 21 жовтня 2019 року, набрали законної сили норми спеціального нормативно-правового акта (Порядку № 260), колегія суддів дійшла висновку, що при обчисленні суми середньої заробітної плати, яка підлягала стягненню за час затримки розрахунку при звільненні позивача суд в цій справі помилково застосував положення Постанови № 100 (взявши в основу розрахунку середньоденної заробітної плати кількість робочих днів, а не календарних).
Аналогічна правова позиція щодо обчислення середнього заробітку виходячи з кількості календарних днів із застосуванням приписів Порядку та умов № 260 висловлена у постановах Верховного Суду  від 20 травня 2019 року у справі № 821/1180/18 та від 24.10.2019 у справі                                        № 823/722/17.
Також, колегія суддів уважає, що судом першої інстанції помилково враховано суму виплаченої матеріальної допомоги для обчислення середнього заробітку відповідно до Порядку                         № 100.
З огляду на матеріали справи,  позивача було звільнено з 21 жовтня 2019 року, тобто останніми місяцями його служби перед звільненням були вересень та серпень 2019 року. Відповідно до довідки відповідача від 03.02.2020 №12, сума виплаченого позивачу грошового забезпечення за серпень 2019 року склала 16150 грн, а у вересні 2019 року 17934 грн (у тому числі 2700 грн матеріальної допомоги).
Так, відповідно до пункту 13 розділу II Наказу № 260 поліцейським у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, один раз на рік надається матеріальна допомога для оздоровлення в розмірі посадового окладу.
Допомога для оздоровлення надається поліцейському за його рапортом, погодженим керівником фінансового підрозділу, в межах асигнувань на зазначені цілі.
Отже, з зазначеного вище слідує, що матеріальна допомога є разовою, а не щомісячною виплатою, та не носить постійний характер.
При здійсненні обчислення середньоденної заробітної плати за останні 2 місяці позивача та в подальшому при обчисленні грошової компенсації за час розрахунку при звільненні, суд першої інстанції, всупереч п. 23 Розділу і Наказу № 260  та підпункту б) пункту 4 розділу ІІІ Порядку                                       № 100, помилково врахував матеріальну допомогу для оздоровлення в сумі 2700 грн, адже при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках згідно з чинним законодавством не враховуються: одноразові виплати і компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога  працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо.
За таких обставин,   середньоденне грошове забезпечення позивача без урахування виплаченої матеріальної допомоги складає (16150, 00 + 15234, 00):61 (календарний день) = 514,49 грн.
Оскільки позивач звільнений з 21.10.2019 (вказаний день не враховується), а остаточний    розрахунок при звільненні відбувся 28.11.2019 шляхом перерахування коштів на банківський рахунок, то кількість календарних днів затримки розрахунку при звільненні за період починаючи з 22.10.2019 по 28.11.2019   становить 37 днів.
Отже, з урахуванням середньоденної заробітної плати в сумі 514,49 грн, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні  у 37 днів становить  19036,18 грн.
Відповідно до  ст. 317 КАС України, підставами для скасування  судового рішення першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема,    неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно з ч. 2 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Враховуючи викладене вище,  колегія суддів уважає, що суд першої інстанції при визначенні розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, який підлягав присудженню на користь позивача з відповідача, неправильно застосував до спірних правовідносин  норми матеріального права, оскільки брав до уваги кількість робочих днів та суму виплаченої матеріальної допомоги для обрахунку середнього заробітку відповідно до вимог Порядку № 100, що є підставою для скасування судового рішення відповідно до ст. 317 КАС України з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог з урахуванням іншої суми грошової компенсації за час затримки розрахунку при звільненні.
В іншій  частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.02.2020 по справі № 480/4835/19 в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправної бездіяльності Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, що полягає у не нарахуванні та невиплаті позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої частиною 2 статті 9 Закону № 2262-ХІІ у день звільнення  ухвалено з дотриманням норм процесуального та матеріального права. Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду  не спростовують.
Позивачем рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог не оскаржується, тому колегія суддів не вбачає підстав для надання правової оцінки законності та обґрунтованості   рішенню суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
З огляду на результат апеляційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають. Стягнення з позивача - фізичної особи судового збору за подання апеляційної скарги суб`єктом владних повноважень у випадку ухвалення рішення судом апеляційної інстанції  на користь такого суб`єкта нормами КАС України не передбачено.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Департамента внутрішньої безпеки Національної поліції України  задовольнити частково.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.02.2020 по справі                         № 480/4835/19  скасувати в частині  стягнення з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на  користь ОСОБА_1 22722,56 грн грошової компенсації за час затримки розрахунку при звільненні. 
Прийняти в цій частині нову постанову, якою стягнути з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України (вул. А.Богомольця, 10, м. Київ, 01601, код ЄДРПОУ 40116089) на  користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )  грошову компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 19036 (дев`ятнадцять тисяч тридцять шість) грн 18 коп.
В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.02.2020 по справі № 480/4835/19 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.< Звіт >
Головуючий суддя 		І.С. Чалий	
Судді	   	О.М. Мінаєва    Я.В. П`янова   	
Повний текст постанови складено  16.06.2020.