Окрема думка 
на ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 17 березня 2020 року, якою справу № 910/17317/17 (провадження № 12-14гс20) повернуто для розгляду колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду
1.  03 жовтня 2017 року Публічне акціонерне товариство «Укрнафта» (далі - ПАТ «Укрнафта») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом, у якому на підставі частини другої статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв» просило стягнути Державного агентства резерву України (далі - Держрезерв): інфляційні втрати за період з жовтня 2000 року по жовтень 2017 року; пеню за період з 29 вересня 2000 року по 06 грудня 2017 року; 3 % річних за період з 03 жовтня 2014 року по 06 грудня 2017 року. Позовні вимоги обґрунтовані необхідністю отримання компенсації, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, а також пені відповідно до статті 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв», у зв`язку з невиконанням протягом більш як 15 років судового рішення, ухваленого на користь позивача про стягнення заборгованості з державного органу. На думку позивача, належне та своєчасне виконання цього рішення мало бути забезпечене державою, яка несе відповідальність як за невиконання його органом, з якого підлягає стягненню заборгованість, так і за дії (бездіяльність) органу державної виконавчої служби, на яку покладено обов`язок із вжиття заходів щодо фактичного виконання рішення суду. 
2.  Справа розглядалася судами неодноразово. Останнім рішенням від 04 березня 2019 року, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 22 жовтня 2019 року, Господарський суд міста Києва частково задовольнив позов; стягнув з Держрезерву на користь ПАТ «Укрнафта» 77 602 826,84 грн інфляційних втрат та 3 % річних у сумі 7 806 720,73 грн; відмовив у позові у частині стягнення 326 140 473,66 грн пені та 82 027 987,87 грн втрат від інфляції. Тобто інфляційні втрати задовольнив лише за період, за який не сплила позовна давність - з жовтня 2014 року по жовтень 2017 року. Установив, що позивач не звертався з вимогою про стягнення з відповідача компенсаційних виплат у розмірі 3 % річних в порядку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», тому визнав безпідставними вимоги про стягнення інфляційних втрат як компенсації за несвоєчасне виконання рішення суду. У частині пені відмовив внаслідок пропуску позовної давності, посилаючись на норми ЦК УРСР, якими передбачено застосування позовної давності незалежно від заяви сторони. Нарахування пені за порушення умов генеральної угоди у період з 29 вересня 2000 року по 06 грудня 2017 року визнав безпідставним з урахуванням частини шостої статті 232 Господарського кодексу України (далі - ГК України) і ЦК УРСР, якими передбачено скорочену позовну давність до таких вимог.
3.  У касаційній скарзі ПАТ «Укрнафта» просить скасувати судові рішення у частині відмови у задоволенні позову та повністю його задовольнити. Послалося на неправильне застосування судами попередніх інстанцій приписів статті 267 ЦК України, оскільки заяву про застосування позовної давності Держрезерв подав з порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), тому вона неправомірно прийнята до розгляду, що свідчить про порушення принципів рівності та змагальності учасників справи. Вважає, що позовна давність не підлягає застосуванню до вимог про стягнення інфляційних втрат, оскільки статтею 1 протоколу № 1 до Конвенції та статтею 13 Конвенції встановлено інші правила ніж ті, що передбачені статтею 257 ЦК України. Вважає, що судами неправильно застосована частини шоста статті 232 ГК України, оскільки відповідно до частини чотирнадцятої статті 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв» пеня нараховується за кожен день прострочення.
4.  Колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду на підставі частини п`ятої статті 302 ГПК України передала справу разом з касаційною скаргою на розгляд Великої Палати Верховного Суду. За висновками колегії суддів касаційного суду виключна правова проблема полягає у неоднозначності питання застосування положень про позовну давність за вимогами суб`єкта господарювання до державного органу про стягнення грошових коштів, заявлених відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, та пені, нарахованої на підставі Закону України «Про державний матеріальний резерв» на суму заборгованості за судовим рішенням, пред`явленим до виконання, однак таким, що тривалий час не виконується. Тобто вирішенню підлягають питання чи застосовуються до таких вимог положення про позовну давність. Касаційний суд указав, що вирішення цієї проблеми є важливим для формування єдиного підходу до питання ефективного судового захисту у правовідносинах юридичної особи приватного права з державним органом, який тривалий час у добровільному порядку не виконує рішення суду, постановлене на користь юридичної особи приватного права.
5.  Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 17 березня 2020 року повернула цю справу для розгляду колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, посилаючись на відсутність виключної правової проблеми, наголошувала на те, що питання про застосування положень про позовну давність, визначення моменту, з якого вона розпочинає свій перебіг у конкретних правовідносинах, застосування положень статті 625 ЦК України, частини шостої статті 232 ГК України та частини чотирнадцятої статті 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв» можуть бути вирішені судом касаційної інстанції під час розгляду касаційної скарги відповідно до його повноважень.
6.  Утім з наведеними висновками погодитися не можна з огляду на неоднозначність питання застосування положень про позовну давність за вимогами суб`єкта господарювання до державного органу про стягнення грошових коштів, заявлених на підставі частини другої статті 625 ЦК України, та пені, нарахованої на підставі Закону України «Про державний матеріальний резерв» на суму заборгованості за судовим рішенням, пред`явленим до виконання, однак таким, що тривалий час не виконується. 
7.  Питання чи застосовуються до таких вимог положення про позовну давність підлягають вирішенню з метою забезпечення належного виконання судового рішення, тривале невиконання якого відповідачем - державним органом призводить до порушення конвенційних прав особи, що проілюстровано у зазначених Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду в ухвалі від 11 лютого 2020 року про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати рішеннях ЄСПЛ, у тому числі постановлених проти України, в яких присуджено компенсацію у зв`язку з неправомірними затримками виконання рішень національних судів.
8.  Відповідно до положень ЦК України цивільні відносини засновані на юридичній рівності (стаття 1), держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України).Тому невирішеним є питання, чи не порушує основоположний принцип рівності суб`єктів цивільних відносин той факт, що до вимог суб`єкта господарювання за договором про постачання товару до Держрезерву позовна давність застосовується, а до вимог Держрезерву до суб`єктів господарювання - ні (відповідно до пункту 6 частини першої статі 268 ЦК України). Пов`язано з цим і питання про правову природу договору постачання товару до Держрезерву - чи є цей договір цивільно-правовим або адміністративним. 
З огляду на викладені вище висновки, Великій Палаті Верховного Суду слід було прийняти до розгляду справу № 910/17317/17, оскільки вирішення правової проблеми у ній має важливе значення для розвитку судової практики, пов?язаної із застосуванням Закону України «Про державний матеріальний резерв». З урахуванням збройної агресії Російської Федерації проти України, яка триває з 2014 року, та пандемії коронавірусу правові  питання функціонування державного матеріального резерву набувають особливого значення. 
 
Суддя                                                                                                     О. Р. Кібенко