Постанова                                                 
Іменем України
 
29 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 371/139/18
провадження № 61-5201св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , в інтересах якого діяла ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миронівського районного суду Київської області від 10 вересня 2018 року у складі судді Капшук Л. О. та постанову Київського апеляційного суду від 07 лютого 
2019 року у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування за законом. 
 
На обгрунтування позовних вимог зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його рідний брат ОСОБА_4 16 листопада 2017 року він звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті брата, проте йому було відмовлено, оскільки 20 жовтня 2017 року спадщину прийняв син померлого - ОСОБА_2 . 
 
Посилаючись на те, що спадкодавець тяжко хворів, перебував у безпорадному стані і потребував сторонньої допомоги та постійного догляду, які надавали він та його дружина, а відповідач, знаючи про тяжку хворобу батька та його безпорадний стан, жодного разу не провідав його та ухилявся від надання йому будь-якої допомоги, позивач просив усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 .
 
Короткий зміст ухвалених судових рішень судів попередніх інстанцій 
 
Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 10 вересня 
2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт перебування спадкодавця ОСОБА_4 у безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво, а також умисне злісне ухилення відповідача від обов`язку допомогти батькові, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог 
 ОСОБА_1 .
 
Постановою Київського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Миронівського районного суду Київської області від 10 вересня 2018 року залишено без змін. 
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги. Відповідач ОСОБА_2 на момент смерті спадкодавця був неповнолітньою особою, в силу віку та майнового стану не мав можливості надавати батькові допомогу, а тому суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 про усунення відповідача від права на спадкування. Крім того, за відсутності будь-яких відомостей про перебування особи на лікуванні та відповідних записів у медичній документації, смерть особи (спадкодавця) від крововтрати, та наявність у неї захворювання «цироз печінки», не є безумовним підтвердженням перебування особи у безпорадному стані. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
У березні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій заявникпросив скасувати рішення Миронівського районного суду Київської області від 10 вересня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 07 лютого 2019 року, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що суд першої інстанції  задовольнив його клопотання про виклик та допит свідків, однак без будь-яких причин не були допитані свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що призвело до неповного з`ясування судом обставин справи. Апеляційний суд задовольнив його клопотання про допит зазначених свідків, проте у порушення статті 91 ЦПК України не вжив жодних заходів щодо належного їх повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, натомість розглянув справу за відсутності пояснень заявлених свідків, які могли б підтвердити обставини, на які він посилався в своїй позовній заяві. Зазначене призвело до помилкових висновків судів про відсутність доказів на підтвердження перебування спадкодавця у безпорадному стані, про який знав відповідач, однак ніякої допомоги батьку не надавав. Посилання судів на відсутність у матеріалах справи діагнозу, який би підтверджував наявність у ОСОБА_4 тяжкої хвороби чи каліцтва є безпідставними, оскільки у довідці про причину смерті зазначено, що ОСОБА_4 хворів на варикозне розширення вен стравоходу та цироз печінки, що і стало причиною смерті. 
 
Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу
 
У травні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив законного представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на касаційну скаргу, мотивований тим, що оскаржувані судові рішення є законними та обгрунтованими, а тому відсутні підстави для їх скасування. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 березня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з місцевого суду. 

Справа надійшла на адресу суду касаційної інстанції та передана 18 квітня 
2019 року для розгляду колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Установлені судами фактичні обставини справи
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер 
ОСОБА_4 , причиною смерті якого, відповідно до довідки від 28 серпня 2017 року № 308 стала крововтрата, кровотеча з варикозно-розширених вен стравоходу, декомпенсований цироз печінки.
 
Спадкоємцем першої черги за законом є його син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який 20 жовтня 2017 року подав заяву про прийняття спадщини.
 
16 листопада 2017 року до Броварської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 звернувся позивач ОСОБА_1 , мотивуючи її тим, що він є братом померлого ОСОБА_4 , постійно проживав з ним до моменту його смерті, а тому є таким, що прийняв спадщину.
 
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (дружина позивача), ОСОБА_11 пояснили, що померлий не працював, пиячив, від лікування відмовлявся, аліменти на утримання сина не платив, відповідач є неповнолітнім, приїздив провідувати батька за місяць до його смерті.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
 
Частиною п`ятою статті 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
 
Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.
 
Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Для усунення особи від спадкування необхідними умовами є одночасне настання наведених обставин та їх доведеність у сукупності.
 
Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц (провадження 
№ 61-1302св18), від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18), від 19 червня 2019 року у справі № 491/1111/15-ц (провадження № 61-14655св18) та від 02 березня 2020 року у справі № 133/1625/18 (провадження № 61-1419св20), у яких крім іншого зазначено, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.
 
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Установивши, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність обставин для застосування частини п`ятої статті 1224 ЦК України, зокрема перебування спадкодавця ОСОБА_4 у безпорадному стані у зв`язку з тяжкою хворобою, похилим віком або каліцтвом, а також ухилення відповідача ОСОБА_2 , який на момент смерті спадкодавця був неповнолітнім і був неспроможним надавати необхідну допомогу спадкодавцю, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для усунення ОСОБА_2 від права на спадкування за законом.
 
Посилання у касаційній скарзі на неповне з`ясування судом обставин справи у зв`язку з неналежним викликом у судові засідання свідків  ОСОБА_5 , 
ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є необгрунтованими, оскільки суди неодноразово направляли судові повістки зазначеним особам, однак поштові конверти поверталися на адресу суду за закінченням терміну зберігання. Ураховуючи у сукупності відсутність документальних доказів наявності у спадкодавця тяжкої хвороби на підтвердження його безпорадного стану, доказів на підтвердження потреби спадкодавця у наданні йому сторонньої допомоги та догляду за ним, а також неповнолітній вік спадкоємця  ОСОБА_2 , що позбавляло його можливості за необхідності надавати спадкодавцеві таку допомогу та покази свідків  ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , суди попередніх інстанцій достатньо повно встановили фактичні обставини справи та дійшли обгрунтованих висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
 
Інші аргументи касаційної скарги є ідентичними доводам, що були викладені заявником у його позовній заяві та апеляційній скарзі, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки судів попередніх інстанцій, яким була надана належна оцінка. У силу повноважень, визначених статтею 400 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги), суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та здійснювати переоцінку доказів.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Узагальнюючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій повно і всебічно дослідили матеріали справи, правильно визначили характер правовідносин та застосували закон, що їх регулює, надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Миронівського районного суду Київської області від 10 вересня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року залишити без змін. 
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                     Г. І. Усик
І. Ю. Гулейков
О. В. Ступак