ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/9844/19                                        Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко В.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020 року                                                                      м. Київ
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого - судді Земляної Г.В.
суддів:          Парінова А.Б., Собківа Я.М. 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва  від 27 листопада 2019 року
у справі № 640/9844/19 (розглянуто у порядку спрощеному позовному провадженні)
за позовом ОСОБА_1 
до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві
про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А :
У червні 2019 року до Окружного адміністративного суду міста Києва  звернувся ОСОБА_1 (надалі - позивач) з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (надалі - відповідач), в якому просив суд: 
- визнати протиправним застосування відповідачем при нарахуванні та виплаті пенсії норму частини сьомої статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ, яка Рішенням Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016 (справа № 1-38/2016) визнана неконституційною, та норми статті 2 Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 8 липня 2011 року № 3668-VI, як складової статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ;
- визнати протиправним зменшення відповідачем розміру пенсії на підставі неконституційної, а отже нечинної норми закону, чим було звужено соціальні гарантії і права позивача, передбачені частиною п`ятою статті 17 та статтею 46 Конституції України;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача по усуненню порушень при нарахуванні та виплаті пенсії відповідно до норм чинного законодавства без обмеження її розміру за зверненням позивача до відповідача від 26 листопада 2018 року № Д-9563, чим відповідач порушив частину другу статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, якою встановлено, що особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення позову;
- зобов`язати відповідача надалі при нарахуванні та здійсненні виплат пенсій утримуватись від застосування норми частини сьомої статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09           квітня 1992 року № 2262-ХІІ, яка Рішенням Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016 (справа № 1- 38/2016) визнана неконституційною та норми статті 2 Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 8 липня 2011 року № 3668-VI, як складової статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09           квітня 1992 року № 2262-ХІІ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести нарахування та здійснити виплату ОСОБА_1 , пенсії згідно норм чинного законодавства та довідки Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 23 листопада 2018 року по моїй пенсійній справі № 2603018911, починаючи з 20 грудня 2016 року, без обмеження її розміру;
- відповідно до вимог частини другої статті 1291 Конституції України, пункту 3 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України встановити судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві у двотижневий строк з моменту набрання рішення законної сили звіт про виконання судового рішення.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначено, що відповідачем безпідставно відмовлено у виплаті позивачу пенсії у розмірі, визначеному довідкою Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 23 листопада 2018 року без обмежень, а така відмова порушує безумовне право позивача на соціальний захист. 
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1  - відмовлено.
Не погодившись з зазначеним судовим рішенням щодо відмови у задоволенні позовних вимог позивачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій останній просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва  від 27 листопада 2019 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що в одному абзаці суд першої інстанції зазначає, що частина сьома статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ визнана неконституційною, а в іншому абзаці суд вказує, що положення цієї норми неконституційними не визнані. Внаслідок цього суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що зазначені обмеження мають імперативний характер, неконституційними не визнавались, є чинними та обов`язковими до виконання органами Пенсійного фонду України.
Також апелянтом зазначено, що суд наводить ще один суперечливий висновок, що спір позивача стосується розміру перерахованої пенсії з 20 грудня 2016 року, виплата якої наведеними законодавчими положеннями обмежується указаним максимальним розміром. До зазначених помилкових та суперечливих іншим висновків суд першої інстанції дійшов внаслідок порушення норм матеріального права, що виразилось в неправильному тлумаченні та застосуванні правових норм, які стосуються предмета спору. Зокрема, судом першої інстанції помилково застосовано частину сьому статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ, яка визнана неконституційною, та зміни, внесені Законом № 1774-УІІІ до частини сьомої зазначеної статті, яка визнана неконституційною і втратила чинність.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якій останній зазначає, що рішення першої інстанції прийнято у відповідності до вимог законодавства, а отже, підстав для скасування даного рішення не вбачається.. 
Позивач, відповідач у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи були належним чином повідомлені.
На адресу суду апеляційної інстанції від апелянта надійшло клопотання про розгляд справи за ого відсутності у порядку письмового провадження. 
За таких обставин колегія суддів, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Частиною 4 статті 229 КАС України встановлено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі статтями 315, 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 2012 року проходив службу в органах внутрішніх справ на посадах начальницького складу. 
Наказом МВС України № 394 о/с від 11 травня 2012 року, відповідно до статті 65 пункт "а" (за віком) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України звільнений зі служби в органах внутрішніх справ у відставку. Вислуга на день звільнення склала у календарному обчисленні - 34 років 03 місяці 03 дні, у пільговому обчисленні та для призначення пенсії - 45 років 11 місяців 22 дні.
Позивач перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримував пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб. звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
Згідно матеріалів пенсійної справи позивача пенсію йому призначено з 12 травня 2012 року в розмірі 70 відсотків від суми грошового забезпечення.
Позивачем 07 листопада 2019 року подано до Головного управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві заяву про припинення виплати пенсії з 01 грудня 2019 року, у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання в Угорщину.
У відповідності до Довідки від 14 квітня 2020 року позивачу припинено виплати пенсії з грудня 2019 року.
Так, згідно довідки Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 23 листопада 2018 року вбачається, що позивачу призначена пенсія у розмірі 29700,00 грн.
Відповідно до розрахунку пенсій за вислугу років по пенсійній справі 2603018911 пенсія позивача складає: 7600,00 грн. - посадовий оклад; 2400,00 грн. - оклад за військове звання; 5000,00 грн. - процентна надбавка за вислугу років 50 %; премія 98 % - 14700,00 грн., всього: 29700,00 грн.; розмір пенсії, який виплачується (70 % грошового забезпечення) - 14350,00 грн.
Позивач 26 листопада 2018 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві із заявою про перерахування пенсії, у якій просив надати роз`яснення «на підставі яких норм чинного законодавства України позивачу зменшено розмір пенсії та здійснено перерахунок  і виплату пенсії в повному обсязі з 01 січня 2016 року, відповідно до норм чинного Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" з урахуванням рішення Конституційного Суду України №7-рп/2016 від 20 грудня 2016 року.».
У відповідь на зазначену заяву листом від 10 грудня 2018 року №129265/02/Д-9563 відповідач зазначив наступне: «у квітні 2018 року на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року №103 "Про перерахунок пенсії особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб" позивачу зроблено перерахунок пенсії на підставі наданої уповноваженим органом МВС України довідки про грошове забезпечення. Різницю пенсії за січень-квітень 2018 року у сумі 11635,60 грн. виплачено у квітні поточного року. Стосовно обмеження максимального розміру пенсії, позивача повідомлено про наступне: "Відповідно до статті 2 Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" максимальний розмір пенсій (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), зокрема, призначених (перерахованих) відповідно до Закону не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб які втратили працездатність. Тимчасово, у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), зокрема, призначених (перерахованих) відповідно до Закону, не може перевищувати 10740 гривень.
З 01 січня 2017 року набрав чинності Закон України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 № 1801-VIII та Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774- VIII (далі - Закон 1774-VIII), якими врегульовано питання пенсійного забезпечення у 2017 році.
Відповідно до Закону 1774-VIII у період з 1 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740,00 грн. (крім щомісячного довічного грошового утримання).
Одночасно, Законом України № 2246-VIII "Про Державний бюджет України на 2018 рік" установлено у 2018 році прожитковий мінімум на одну особу для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2018 року - 1373 гривні, з 1 липня - 1435 гривень, з 1 грудня - 1497 гривень.
З огляду на вище зазначене та з урахуванням статті 2 Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 08.07.2011 № 3668-VI після проведеного перерахунку розмір Вашої пенсійної виплати в розмірі 10740,00 грн. встановлено Вам з 01.01.2016 по 31.12.2017 відповідно до вимог діючого законодавства.
З 01.01.2018 після проведеного перерахунку пенсії відповідно до постанови КМУ №103 розмір Вашої пенсійної виплати становить 13 730,00 грн. (1373,00 х 10), з 01.07.2018 - 14 350,00 грн. (1435,00 х10), з 01.12.2018 - 14970,00 грн."».
Позивач, вважаючи дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, які викладені у вищезазначеному листі протиправними, звернувся до суду з адміністративним позовом.
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що положення Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», які встановлюють обмеження розміру виплачуваної пенсії, мають імперативний характер, неконституційними у встановленому порядку не визнавались, в зв`язку з чим є обов`язковими до виконання органами Пенсійного фонду України.
Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами частини 7 статті 43 Закону №2262-ХІІ (в редакції Закону від 24.12.2015 №911-VIII, чинній з 01.01.2016) максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740,00 грн.
Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016  визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» зі змінами, а саме: частини 7 статті 43, згідно з якою максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740,00 грн.
Відповідно до пункту 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016 положення частини 7 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.
Виходячи з наведеного, з 20.12.2016 року була відсутня частина 7 статті 43 в Законі України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Однак, відповідно до Закону України від 06.12.2016 №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який відповідно до Прикінцевих положень цього Закону набрав чинності з 01.01.2017, у частині 7 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» слова і цифри «у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року» замінено словами і цифрами «по 31 грудня 2017 року».
За таких обставин протягом 2017 року стаття 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» передбачала, що максимальний розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів.
Згідно зі статтею 2 Закону України від 08.07.2011 №3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», в редакції Закону України від 22.12.2011 р. №911-VIII, чинній на час здійснення позивачу перерахунку пенсії, максимальний розмір пенсій, призначених (перерахованих) відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року (у подальшому внесено зміни - по 31.12.2017), максимальний розмір пенсій, призначених (перерахованих) відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не може перевищувати 10740,00 грн.
Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень цього ж Закону обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України від 24.12.2015 №911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» дія положень цього Закону щодо визначення максимального розміру пенсії застосовується до пенсій, які призначаються починаючи з 1 січня 2016 року.
Колегія суддів звертає увагу, що вищезазначеним законом чітко визначено, що максимальний розмір пенсії застосовується до пенсій, які призначаються починаючи з 1 січня 2016 року, а не для перерахунку пенсій.
Отже враховуючи, що частина 7 статті 43 Закону №2262-ХІІ, якою було передбачено обмеження пенсій максимальним розміром, втратила чинність з часу проголошення рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016, то внесені Законом України від 06.12.2016 №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» до частини 7 зазначеної статті, яка визнана неконституційною і втратила чинність, зміни (щодо періоду, протягом якого діють обмеження пенсії), самі по собі не створюють підстав для такого обмеження з січня 2017 року.
Крім того слід враховувати, що передбачені статтею 43 Закону №2262-ХІІ обмеження пенсій максимальним розміром введені в дію Законом України від 24.12.2015 №911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України».
В той же час, пунктом 2 Прикінцевих положень Закон України від 24.12.2015 №911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» передбачено, що дія положень цього Закону щодо визначення максимального розміру пенсії застосовується лише до пенсій, які призначаються починаючи з 1 січня 2016 року, при цьому як вбачається з матеріалів справи, що пенсія позивачу призначена з травня 2012 року.
Правова позиція з цього питання викладена в постанові Верховного Суду у постановах: від 16.10.2018 року по справі №522/16882/17, від 12.03.2019 року по справі №522/3049/17, від 15.04.2019 року по справі №127/4270/17 та від 09.09.2019 року по справі №463/925/17.
Колегія суддів звертає увагу, що пенсія позивачу призначена в 2012 року, а отже дія Закону України від 24.12.2015 №911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» не поширюється на позивача, оскільки перехідними положеннями чітко визначено, що дана норма застосовується до пенсіонерів, яким призначена пенсія з 2016 року.
Враховуючи встановлені обставини та норми чинного законодавства України колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 311, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя:                                                                      Г. В. Земляна

Судді:                                                                                          А. Б. Парінов

                    Я. М. Собків