ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                        
20 травня 2020 року
м. Київ
Справа № 9901/44/19
Провадження № 11-98заі20
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Гриціва М. І., 
суддів Антонюк Н. О., Анцупової Т. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В.,  Власова Ю. Л., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.
розглянула в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє через адвоката Сташків Катерину Іванівну, на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20 лютого 2020 року (судді Гімон М. М., Берназюк Я. О., Коваленко Н. В., Олендер І. Я., Усенко Є. А.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, Рада) про визнання протиправною та скасування ухвали, зобов`язання повторно розглянути скаргу і
ВСТАНОВИЛА:
1. 23 січня 2019 року до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ВРП, у якій він просив: 
- визнати протиправною та скасувати ухвалу Ради від 26 грудня 2018 року № 4028/0/15-18 про залишення без розгляду скарги адвоката Федоренка Ігоря Люсіковича на рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів (далі - КДКП) від 18 липня 2018 року № 319дп-18 про закриття дисциплінарного провадження стосовно Генерального прокурора України  ОСОБА_3 (далі - Спірна ухвала); 
- зобов`язати ВРП повторно розглянути скаргу адвоката Федоренка І. Л. на рішення КДКП від 18 липня 2018 року № 319дп-18 про закриття дисциплінарного провадження стосовно Генерального прокурора України ОСОБА_3 .
2. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 28 січня 2019 року відмовив у відкритті провадження у справі з тих підстав, що Спірна ухвала не підлягає оскарженню в судах.
Велика Палата Верховного Суду постановою від 29 серпня 2019 року скасувала ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 28 січня 2019 року, а справу направила до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 09 жовтня 2019 року відкрив провадження в цій справі.
Цей же суд ухвалою від 20 лютого 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишив без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Суд виходив з того, що особа, яка підписала позовну заяву, не підтвердила своїх повноважень на здійснення представництва в Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду інтересів ОСОБА_1 , а позивач не виявив дійсного волевиявлення на уповноваження іншої особи на вчинення таких дій.
3. ОСОБА_1 не погодився із зазначеною ухвалою суду і через свого представника подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати її та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Указує на подання представником Федоренком І. Л. до суду першої інстанції всіх належних документів на підтвердження повноважень на представництво інтересів позивача в суді, звідси - на безпідставність та невідповідність вимогам процесуального закону висновків суду про те, що документи, надані Федоренком І. Л. , не підтверджують ані наявності правових підстав, ані наявності дійсної волі позивача на уповноваження Федоренка І. Л. на звернення до суду із цим позовом.
Стосовно висновків суду щодо тлумачення останнім пункту 4.1. договору про надання правової допомоги від 21 лютого 2017 року № 20, який позивач уклав з адвокатським об`єднанням «АВЕР ЛЄКС», скаржник зазначає, що цей договір вже включає в себе повноваження адвокатів на звернення та представництво інтересів позивача у Верховному Суді.
Безпідставним вважає скаржник і висновок суду першої інстанції про те, що дата доручення ОСОБА_1 (раніше, ніж дата винесення Спірної ухвали) свідчить про відсутність у ньому повноваження вчиняти певні юридичні дії саме стосовно Спірної ухвали, оскільки в ньому взагалі немає конкретизації оскарження ухвали ВРП.
Не може, на думку скаржника, бути підставою для залишення без розгляду позову місце укладення договору про надання правової допомоги від 21 лютого 2017 року № 20, яке викликає сумнів дійсної волі позивача з огляду на загальновідому обставину відсутності ОСОБА_1 на території України з 2014 року.
Вважає, що оскаржувана ухвала суду обмежує право позивача на судовий захист та доступ до правосуддя, на справедливий судовий захист, розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
4. У відзиві на апеляційну скаргу ВРП, погодившись у цілому з висновком суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення цього суду - без змін.
5. Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 16 березня 2020 року відкрила апеляційне провадження в цій справі, а ухвалою від 08 квітня 2020 року призначила її до розгляду.
6. Велика Палата Верховного Суду дослідила матеріали справи, зважила на письмові звернення до суду, що стосуються суті спору, і дійшла висновку про таке.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду з метою встановлення повноважень адвоката Федоренка І. Л. здійснювати представництво у ВРП та Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду ухвалою від 19 грудня 2019 року витребував у позивача оригінали договору про надання правової допомоги від 21 лютого 2017 року № 20, на підставі якого оформлювались ордери адвокатів на представництво, ордер на надання правової допомоги, заяви ОСОБА_1 до ВРП, доручення ОСОБА_1 на оскарження ухвали ВРП до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Зазначені документи були надані в судових засіданнях, які відбулися 30 січня 2020 року та 20 лютого 2020 року, та оглянуті судом, після чого повернуті представникові.
Оглянувши оригінали документів на підтвердження повноважень представника позивача на підписання позовної заяви, аналізуючи положення КАС України та Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) колегія суддів суду першої інстанції дійшла висновку про те, що вони не підтверджують таких повноважень.
Так, досліджуючи договір про надання правової допомоги від 21 лютого 2017 року № 20, на підставі якого був виданий ордер на надання правової допомоги, суд першої інстанції вказав, що умовою надання правової допомоги адвокатським об`єднанням «АВЕР ЛЕКС» на підставі згаданого договору в межах окремо визначених правовідносин або в конкретних справах є отримання письмового завдання (доручення) клієнта на представництво його інтересів, яке і свідчитиме про дійсне волевиявлення замовника правової допомоги та обсяг делегованих ним повноважень.
Суд дослідив наявне в матеріалах справи доручення ОСОБА_1 , адресоване адвокатському об`єднанню «АВЕР ЛЕКС», відповідно до якого він доручає адвокатам цього об`єднання звернутися до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з позовною заявою про визнання протиправною і скасування ухвали ВРП та зобов`язання вчинити дії (у порядку статті 266 КАС України). Зазначене доручення датоване 22 грудня 2018 року, тоді як Спірна ухвала, яка є предметом спору в цій справі, прийнята 26 грудня 2018 року. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що зазначене доручення не може сприйматись судом як належне завдання на подання позову в цій справі та свідчення наявності дійсного волевиявлення позивача на уповноваження іншої особи на вчинення таких дій.
Апелянт, оспорюючи рішення суду першої інстанції в цій частині, зокрема, зазначив, що окрім ордеру, який є достатнім доказом наявності повноважень адвоката на надання правової допомоги, представник ОСОБА_1 надав копії договору про надання правової допомоги, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та доручення ОСОБА_1 . Вважає, що ордер і договір за Законом № 5076-VI є документами, які рівною мірою посвідчують існування договірних відносин між адвокатом і його клієнтом.
7.Відповідаючи на порушенні в апеляційній скарзі питання, Велика Палата Верховного Суду наголошує, що відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Частиною першою статті 55 КАС України встановлено, що сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Згідно із частиною першою статті 57 КАС України представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Відповідно до частини четвертої статті 59 КАС України повноваження адвоката, як представника, підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону № 5076-VI.
За приписами статті 26 Закону № 5076-VI адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката.
Отже, ордер, який видано відповідно до Закону № 5076-VI, є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката. Надання договору про правничу допомогу, його копії або витягу разом з ордером чинна редакція КАС України не вимагає.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 грудня 2018 року у справі № П/9901/736/18.
У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що виходячи зі змісту частин першої, третьої статті 26 Закону № 5076-VI, ордер може бути оформлений адвокатом (адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням) лише на підставі вже укладеного договору. Крім того, адвокат несе кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення суду про повноваження представляти іншу особу в суді, а так само умисне невнесення адвокатом до ордера відомостей щодо обмежень повноважень, установлених договором про надання правничої допомоги (стаття 400^1 Кримінального кодексу України).
8. Велика Палата Верховного Суду вважає, що обрані і застосовані судом першої інстанції заходи та спосіб з`ясування повноважень адвоката Федоренка І. Л. на здійснення представництва інтересів ОСОБА_1 через виявлення за наслідками дослідження договору про правову допомогу та низку інших документів відсутності дійсного волевиявлення позивача на уповноваження іншої особи на вчинення дій в інтересах довірителя є хибними, невиправданими й такими, що не ґрунтуються на законі, оскільки на підтвердження повноважень представника ОСОБА_1 у суді першої інстанції адвокат Федоренко І. Л. подав документ, який передбачений частиною четвертою статті 59 КАС України. Положення цієї норми процесуального закону не вимагають від адвоката для підтвердження повноважень представника ще одного документа - договору про надання правової допомоги.
Окремо слід зазначити, що відкриваючи провадження в цій справі, суд не поставив під сумнів повноваження представника на подання позову від імені довірителя, підтверджені цим же ордером.
Більше того, до документа на представництво інтересів довірителя ОСОБА_1 в суді в цій самій справі не виникало жодних застережень у суду апеляційної інстанції, коли раніше у відкритому судовому засіданні за участі адвоката Федоренка І. Л. постановою від 29 серпня 2019 року скасував це рішення і направив справу для продовження розгляду. На представництво скаржника в суді адвокат Федоренко І. Л. подав тільки ордер. Цей документ не викликав сумнівів у його достовірності і в тому, що він був виданий на виконання волі скаржника. 
Положенням частини п`ятої статті 5 КАС України, яка гарантує право на судовий захист, передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, позаяк доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.
Зокрема, у рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права.
У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та в рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.
9. Отже, виходячи з норм Конституції України, а також з норм міжнародного права, залишення адміністративного позову без розгляду з формальних підстав унеможливило доступ позивача до правосуддя для повного захисту своїх прав та інтересів шляхом судового розгляду справи.
10.Відповідно до пункту 4 частини першої статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що ухвала Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20 лютого 2020 року підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до цього ж суду.
Керуючись статтями 243, 266, 310, 312, 315, 320, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20 лютого 2020 року скасувати,  а справу направити для продовження розгляду до цього ж суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                       М. І. Гриців
Судді:                                    Н. О. Антонюк                                             Л. М. Лобойко
Т. О. Анцупова                                            Н. П. Лященко
С. В. Бакуліна                                             О. Б. Прокопенко
В. В. Британчук                                          В. В. Пророк
Ю. Л. Власов                                               Л. І. Рогач
Ж. М. Єленіна                                             О. С. Ткачук
О. С. Золотніков                                         В. Ю. Уркевич
О. Р. Кібенко                                                О. Г. Яновська
В. С. Князєв