12.06.20
22-ц/812/649/20
Провадження №22-ц/812/649/20 

П О С Т А Н О В А 
Іменем України

       12 червня 2020 року м. Миколаїв
колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.,
за участі позивача ОСОБА_1 , його представника – ОСОБА_2 , представника відповідача – ОСОБА_3 ,
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 490/503/20 за апеляційною скаргою  ОСОБА_4  на ухвалу, яку постановив Центральний  районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Гуденко Ольги Андріївни у приміщенні цього суду 29 січня 2020 року, повний текст якої складений в той же день, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору довічного утримання,
       
у с т а н о в и л а :

               28 січня 2020 р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору довічного утримання.
       Позов обґрунтований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_5 . Після його смерті у квартирі померлого, де останній проживав та був зареєстрований, позивачем, було знайдено договір довічного утримання від 01 лютого 2018 р., посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Біцюк Т.Є., зареєстрований в реєстрі за №64. За вказаним договором ОСОБА_5 (відчужувач) передав у власність ОСОБА_4 (набувач) нерухоме майно, розташоване за адресою АДРЕСА_1 . Останній, в свою чергу, зобов`язався забезпечувати ОСОБА_5 утриманням довічно на умовах, встановлених договором, а саме: щомісячний платіж у розмірі 1100 грн.; сплата первинного одноразового платежу у розмірі 50000 грн.; сплата за комунальні послуги; поховання відчужувача або сплата компенсації вартості ритуальних послуг особі, яка здійснила поховання, у разі неможливості здійснити поховання набувачем. Однак, ОСОБА_5 постійно перебував під опікою родичів, ніколи не потребував догляду сторонніх осіб, до останніх днів свого життя самостійно міг прибирати за собою та годувати себе, а також наголошував, що квартиру хоче подарувати своїм онукам. Про намір укладання договору позивачу відомо не було. Крім того, вказаний договір складений українською мовою, однак, померлий не вмів читати та писати українською мовою, в посвідчувальному написі не зазначено, що текст документу перекладався нотаріусом або перекладачем у письмовій або усній формі на російську мову, а тому не міг бути підписаний ОСОБА_5 . Крім того, підпис на договорі, написання прізвища, ім`я та по батькові йому не належать.
       Посилаючись на вказані обставини, які, на думку позивача свідчать про відсутність волевиявлення відчужувача за договором, а також, що після смерті батька він у встановленому порядку прийняв спадщину, позивач просив суд визнати недійсним договір довічного утримання від 01 травня 2018 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Біцюк Т.Є., зареєстрований в реєстрі за №64. 
Одночасно з позовною заявою ОСОБА_1 було подано заяву про забезпечення позову, в якій позивач просив суд накласти арешт на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 та заборонити вчиняти будь-які нотаріальні дії щодо цього майна. 
       Заява мотивована тим, що у випадку відчуження відповідачем спірного майна, виконання судового рішення буде неможливим і порушені права та інтереси позивача не зможуть бути ефективно захищені та поновлені, а, виходячи з предмету позову, відповідним заходом забезпечення позову є накладення арешту на нерухоме майно та заборона вчиняти будь-які нотаріальні дії стосовно нерухомого майна. 
               Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 січня 2020 р. заяву ОСОБА_1 задоволено. 
       Накладено обтяження у вигляді арешту на квартиру АДРЕСА_2 до набрання судовим рішенням по справі законної сили.
       Заборонено укладати усі види угод, пов`язані з відчуженням вищевказаного нерухомого майна.
Ухвала суду мотивована тим, що, враховуючи наявність майнового спору між сторонами, обсяг позовних вимог, вимоги співмірності виду забезпечення позову із заявленими вимогами, суд дійшов висновку, що вимоги про забезпечення позову підлягають задоволенню, оскільки наявні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову саме у вигляді арешту на спірне нерухоме майно, може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду або неможливо буде взагалі ефективне поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_4 вказує, що постановлена ухвала є незаконною та необґрунтованою, при її постановленні судом не враховано вимоги ЦПК України та роз`яснення Пленуму Верховного суду України, а тому просить її скасувати.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд, задовольняючи заяву, не оцінив обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, не з`ясував співмірності виду забезпечення позову, який просив застосувати позивач, позовним вимогам, не обґрунтував необхідності вжиття таких заходів, пославшись лише на загальні норми процесуального права та доводи заявника. Суд не мотивував, яким чином імовірне рішення суду про задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору довічного утримання впливатиме на права та обов`язки ОСОБА_1 щодо квартири АДРЕСА_2 . Так, позивачем право власності ОСОБА_4 на вказану квартиру не оспорюється, а предметом спору є лише договірно-правові відносини стосовно дійсності договору довічного утримання. Також необхідно врахувати, що позивач ще не визнаний в передбаченому законом порядку і не є належним позивачем по справі до моменту оформлення свідоцтва про право на спадщину, а тому його цивільні права не підлягають захисту. Крім того, матеріали справи не містять доказів щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову.
       У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити ухвалу суду без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
       Відзив мотивований тим, що предметом даного позову є визнання недійсним укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 договору довічного утримання від 01 лютого 2018 року, на підставі якого відповідач набув право власності на квартиру АДРЕСА_2 . У разі задоволення позову він зможе реалізувати своє право та отримати у власність вказане нерухоме майно в порядку спадкування за законом. Відсутність обтяження у вигляді арешту на спірне майно надає можливість відповідачу здійснити її відчуження. Про реальність таких намірів відповідача свідчить звернення з апеляційною скаргою, так як застосований судом спосіб забезпечення позову не перешкоджає відповідачеві користуватися квартирою. Невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист та поновлення порушених прав позивача. 
       Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, позивача, його представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами  ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
       Ухвала суду відповідає вказаним положенням процесуального закону.
       Як вбачається з матеріалів справи, 01 лютого 2018 р. був укладений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Біцюк Т.Є., зареєстрований в реєстрі за №64. За вказаним договором ОСОБА_5 (відчужувач) передав у власність ОСОБА_4 (набувач) нерухоме майно, розташоване за адресою АДРЕСА_1 . Останній, в свою чергу, зобов`язався забезпечувати ОСОБА_5 утриманням довічно на умовах встановлених договором, а саме: щомісячний платіж у розмірі 1100 грн.; сплата первинного одноразового платежу у розмірі 50000 грн.; сплата за комунальні послуги; поховання відчужувача або сплата компенсації вартості ритуальних послуг особі, яка здійснила поховання, у разі неможливості здійснити поховання набувачем (а.с. 8-10). 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , який є батьком позивача ОСОБА_1 , помер (а.с. 6, 7). Після його смерті заведена спадкова справа № 65354431 (а.с. 12).
       Звертаючись із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 , та заборони вчиняти будь-які нотаріальні дії щодо цього майна, позивач вказував, що у випадку відчуження відповідачем спірного майна, виконання судового рішення буде неможливим і порушені права та інтереси позивача не зможуть бути ефективно захищені та поновлені.
Вирішуючи питання правильності висновків суду, колегія суддів виходить з наступного.
       Відповідно до частини 1 статті 149 Цивільного процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Частиною 2 цієї статті визначено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
За змістом частини 3 статті 150 цього Кодексу, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. 
Положеннями частини 1 статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення  позову, в тому числі, і накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;  заборона вчиняти певні дії;
Як роз`яснено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати, наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.
У справі, яка переглядається, позивач просив про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 та заборону вчиняти дії стосовно цього майна (пункти 1, 3 частини 1 статті 150 ЦПК України).
Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 , посилаючись на відсутність волевиявлення його батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на укладання договору довічного утримання від 01 лютого 2018 року, за яким до набувача ОСОБА_4 перейшла у власність квартира АДРЕСА_2 . Посилаючись на порушення внаслідок оспорюваної угоди своїх спадкових прав, ОСОБА_1 звернуся з даним позовом.
       Тобто між сторонами існує спір стосовно дійсності цивільної-правової угоди щодо переходу права власності на нерухоме майно, яке увійшло до складу спадщини, на яке претендує позивач. 
За такого позовна  заява ОСОБА_1 містить немайнову вимогу, рішення про задоволення якої не вимагатиме примусового виконання.
Звертаючись з відповідною заявою про забезпечення позову, позивач обґрунтовував її можливістю продажу квартири АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_4 , до закінчення розгляду зазначеного позову. В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач та її представник посилались на те, що у квартирі, щодо відчуження якої виник спір, відповідач не проживає, але навідуються покупці, на підтвердження намірів відповідача продати спірну квартиру.
Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Частиною першою статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Оскільки у цій справі позивач звернувся до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то у такому випадку мала застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
При цьому в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.
З огляду на відповідні законодавчі приписи та з урахуванням встановлених обставин справи, враховуючи, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за відповідачем, а позивач оскаржує законність набуття такого права за договором довічного утримання у судовому порядку шляхом подання позову про визнання цього договору недійсним, а також відповідач має можливість відчуження вказаної квартири, - існує реальна загроза, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на цю квартиру та заборони на укладання будь-яких угод з її відчуження може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав  позивачки (у разі задоволення позову), за захистом яких він звернувся до суду. Адже у разі, якщо до закінчення розгляду даної справи буде реалізовано спірну квартиру, то позивач не зможе захистити або поновити свої права в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, що істотно ускладнить чи взагалі унеможливить поновлення його порушених чи оспорюваних прав або інтересів (у разі доведення такого порушення). 
Тому колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру щодо дійсності угоди про відчуження якої виник цей спір та заборони на укладання будь-яких угод з її відчуження є адекватним та ефективним способом забезпечення позову.
За такого аргументи апеляційної скарги про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову через недоведеність того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, ґрунтується на помилковому тлумаченні норм процесуального права та невірній оцінці обставин справи.
Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставність доводів позовної заяви, то вони не заслуговують на увагу, оскільки обґрунтованість позову не встановлюється судом при вирішенні заяви про забезпечення позову. 
Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про неспівмірність обраного судом способу забезпечення позову, оскільки з огляду на заявлені позовні вимоги, які по суті зводяться до оспорювання дійсності договору про перехід права власності на квартиру до відповідача, саме арешт цього майна та заборона його відчуження є співмірним заходом забезпечення позову.
Також не підтверджені будь-якими доказами твердження про порушення прав відповідача застосованими заходами забезпечення позову, оскільки квартира залишилась у його користуванні. 
Твердження заявника про те, що ОСОБА_1 не є належним позивачем по справі до моменту оформлення свідоцтва про право на спадщину колегія суддів відхиляє, оскільки, виходячи з положень частини 5 статті 1268 ЦК України спадкоємець і до отримання свідоцтва про право на спадщину має право на захист своїх прав у судовому порядку. 
       Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при розгляді заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову дійшов правильного висновку про її задоволення, а тому в силу положень статті 375 ЦПК України відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення. 
       З огляду на результати розгляду апеляційної скарги розподіл судових витрат має бути здійснений за наслідками розгляду справи.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

       Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 січня 2020 року залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.
       Відповідно до пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки касаційного оскарження, визначені статтею 390 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк 

Ж.М. Яворська

________________________________________________
Повний текст постанови складений 15 червня 2020 року