Постанова
Іменем України
 
23 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 127/12835/19
 
провадження № 61-21013св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А.,             Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1  на постанову Вінницького апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Медвецького С. К., Копаничук С. Г., Оніщука В. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст вимог заявника
 
У травні 2019 року   ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці про стягнення шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, в якому, з урахуванням уточнень, просив стягнути з державного бюджету України шляхом безспірного списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб» на його користь 369 930,85 грн у відшкодування шкоди, завданої законом, що визнаний Конституційним Судом України неконституційним.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 серпня             2019 року позов  ОСОБА_1  задоволено.
Стягнуто з державного бюджету України шляхом безспірного списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб» на користь ОСОБА_1 369 930, 83 грн у відшкодування шкоди, завданої законом, що визнаний Конституційним Судом України неконституційним.
 
Рішення суду мотивовано тим, що внаслідок неконституційних поправок до частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій i статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VІ, у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року                             № 192-У11», які були прийняті державним органом, позивачу за період                     з 15 червня 2016 року до 31 грудня 2018 року суттєво зменшено виплати щомісячного довічного грошового утримання, як судді у відставці, чим спричинено останньому матеріальну шкоду в розмірі 369 930,83 грн, яка підлягає відшкодуванню за рахунок державного бюджету України.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задоволено частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 серпня                 2019 року скасовано, провадження у цивільній справі закрито.
Роз`яснено позивачу, що справа підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.
 
Судове рішення мотивовано тим, що спори пов`язані з проходженням публічної служби, розглядаються за правилами адміністративного судочинства.
При цьому, апеляційний суд взяв до уваги висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі                                   № 686/23445/17 (провадження № 14-162цс19).
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2019 року до Верховного Суду,                    ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд помилково застосував висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові                   від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17 (провадження                              № 14-162цс19), оскільки у тій справі дійсно виникли правовідносини пов`язані з проходженням публічної служби тому, що стосувалися роботи судді, у той час як у цій справі він вже не працює суддею, тобто не перебуває на публічній службі, а спір виник щодо відшкодування шкоди, у зв`язку із виплатою щомісячного довічного грошового утримання у меншому розмірі.
 
Відзив на касаційну скаргу учасники процесу до суду не подали.
 
2.     Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга   ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Частиною першою статті 402 ЦПК Українивизначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
 
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом. 
 
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня                   2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
 
З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
 
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
 
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
 
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. 
 
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
 
Частиною першою статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
 
Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.
 
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
 
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
 
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
 
Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.
 
Згідно з положенням частини першою статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
 
У пункті 17 частини першої статті 4 КАС України закріплено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
 
Отже законодавством врегульовано питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.
 
У справі що розглядається, таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України «Про судоустрій і статус суддів», яким визначено матеріальне та соціальне забезпечення суддів з метою забезпечення належних умов для здійснення правосуддя, дотримання Конституції України і законів України, охорони прав і свобод громадян.
 
Порядок призначення на посаду судді регулюється розділом IV Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якого призначення на посаду судді здійснюється Президентом України на підставі та в межах подання Вищої ради правосуддя, без перевірки додержання встановлених цим Законом вимог до кандидатів на посаду судді та порядку проведення добору чи кваліфікаційного оцінювання кандидатів.
 
Рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року                                 № 11-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України положення частини 3 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року                              № 192-VІІІ. Це положення підлягає застосуванню у його первинні редакції, зокрема «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2013 року -                          10 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат».
 
Унаслідок неконституційних змін до частини 3 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд»                    від 12 лютого 2015 року № 192-VІІІ, які були прийняті державним органом, на думку позивача, йому були суттєво зменшені виплати щомісячного довічного грошового утримання як судді у відставці за період з 15 червня 2016 року до 31 грудня 2018 року, чим спричинено матеріальну шкоду на суму 369 930,83 грн.
 
З огляду на матеріали справи предметом спору є стягнення збитків у вигляді неотриманої частини щомісячного довічного утримання судді у відставці за період з 2016 до 2018 року.
 
Врахувавши наведені норми права та встановлені обставини, а також висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 червня              2019 року у справі № 686/23445/17 (провадження                                                 № 14-162цс19), апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що спір між сторонами хоч і виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі та правильно вказав, що спори, пов`язані з проходженням публічної служби, розглядаються за правилами адміністративного судочинства. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд помилково застосував висновки Великої Палати Верховного Суду у вказаній вище справі, оскільки у ній дійсно виникли правовідносини, пов`язані з проходженням публічної служби, тому, що стосувалися роботи судді, у той час як у цій справі він вже не працює суддею, тобто не перебуває на публічній службі, є необґрунтованими. Суд апеляційної інстанції правильно вказав, що спір між сторонами, хоч і виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі, а Велика Палата Верховного Суду в указаній постанові дійшла висновку, що до спорів, пов`язаних з проходженням публічної служби, які розглядаються за правилами адміністративного судочинства, включається виплата як заробітної плати, так і щомісячного грошового утримання.
 
При цьому, судом було враховано положення частини четвертої статті 263 ЦПК України, відповідно до якого при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Крім того, колегія суддів не передає справу на розгляд до Великої Палати Верховного Суду, оскільки відповідно до пункту 3 частини шостої статті 403 ЦПК України справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції, крім випадків, якщо, зокрема, Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної чи суб`єктної юрисдикції спору у подібних правовідносинах.
Висновок щодо питання підвідомчості спору у подібних правовідносинах було викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові                     від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17 (провадження                                           № 14-162цс19), яку було правильно враховано судом апеляційної інстанції.
 
Отже, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі, оскільки відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо, зокрема, справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість його судового рішення не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Вінницького апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Р. А. Лідовець
 
І. А. Воробйова
 
Ю. В. Черняк