Постанова 
Іменем України 
 
12 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 222/30/17
провадження № 61-10666св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., 
Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Володарського районного суду Донецької області від 29 серпня 2017 року 
у складі судді Доценко С. І. та постанову апеляційного суду Донецької області 
від 21 грудня 2017 рокуу складі колегії суддів: Мироненко І. П., Баркова В. М., Принцевської В. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненим у липні 2017 року позовом до ОСОБА_2 про витребування майна.
 
Посилався на те, що його батьку ОСОБА_4 , який помер 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , належав житловий будинок АДРЕСА_1 . Після смерті батька він вчасно звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. 
 
Йому стало відомо, що рішенням Володарського районного суду Донецької області від 15 червня 2015 року було задоволено позов ОСОБА_3 про визнання за нею, як за особою, яка проживала однією сім`єю з ОСОБА_4 без укладення шлюбу, права власності на 2/3 частки вказаного вище будинку, який входив до спадкової маси після смерті його батька, з посиланням на те, що цей будинок є спільною сумісною власністю подружжя, та 16 березня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування 2/3 часток вищезазначеного будинку. 
 
24 травня 2016 року апеляційним судом Донецької області було скасовано рішення Володарського районного суду від 15 червня 2015 року та ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя і визнання за нею права власності          на 2/3 його частки. 
 
Посилаючись на те, що спірне нерухоме майно вибуло з його володіння,               як спадкоємця власника, поза його волею на підставі судового рішення, 
яке в подальшому скасовано, уточнивши позовні вимоги, просив, посилаючись на положення статті 387, 388 ЦК України, витребувати із володіння ОСОБА_2 на його користь 2/3 частини жилого будинку 
АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 29 серпня 
2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Витребувано із володіння ОСОБА_2 на його користь 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив 
з наявності правових підстав для витребування 2/3 часток спірного будинку       на користь ОСОБА_1 , оскільки на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, це майно вибуло з його володіння як спадкоємця за законом поза його волею.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Донецької області від 21 грудня 2017 року рішення Володарського районного суду Донецької області від 29 серпня 
2017 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та вважав, 
що під час вирішення цієї справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, правильно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам. При встановленні фактичних обставин справи судом дотримано норм процесуального права. Отже, рішення   не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у лютому 2018 року, 
ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судами норм процесуального права 
й неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Володарського районного суду Донецької області від 29 серпня 2017 року 
та постанову апеляційного суду Донецької областівід 21 грудня 2017 року скасувати й ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовуОСОБА_1 відмовити.
 
В обґрунтування касаційної скарги вказує, що ОСОБА_3 на час укладення договору дарування була законним власником спірного будинку на підставі чинного судового рішення, отже мала право розпоряджатись будинком 
та укласти з нею, ОСОБА_2 , договір дарування належної їй частки; позивач звертався до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, укладеного 16 березня 2016 року між нею та ОСОБА_3 , проте у задоволенні позову йому було відмовлено. 
 
Також зазначає, що суди не врахували, що вона є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, при цьому, на думку ОСОБА_2 , ОСОБА_1 
не є належним позивачем, оскільки він не є спадкоємцем, адже він лише звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а відповідного свідоцтва на спадкове майно після смерті ОСОБА_4 не отримував.
 
ОСОБА_2 , крім іншого, посилається й на те, що вона не була присутня 
в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції з поважних причин, при цьому апеляційний суд відмовив у задоволенні клопотання її представника 
про перенесення судового засідання, що, на думку ОСОБА_2 , є порушенням      з боку апеляційного суду норм процесуального права.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
Відзивів на касаційну скаргу не надходило.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу № 222/30/17 
з Володарського районного суду Донецької області.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Судами встановлено, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4 , який помер 
ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Після смерті ОСОБА_4 , за заявою його спадкоємця за законом ОСОБА_1 Нікольською державною нотаріальною конторою 14 лютого 2014 року була заведена спадкова справа. Свідоцтво про право на спадщину за законом 
на спадкове майно не видавалось.
 
Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 03 вересня 
2013 року у справі № 263/8826/13-ц встановлено факт проживання ОСОБА_3 
та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1996 року до часу смерті, до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 15 червня 
2015 року у справі № 222/90/14-ц задоволено позов ОСОБА_3 про визнання житлового будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , визнано                     за ОСОБА_3 право власності на 2/3 часток цього будинку.
 
16 березня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування 2/3 часток спірного будинку.
 
Рішенням апеляційного суду Донецької області від 24 травня 2016 року, 
з урахуванням ухвали апеляційного суду від 02 червня 2016 року 
про виправлення описки, рішення Володарського районного суду від 15 червня 2015 року в частині визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя та визнання за ОСОБА_3 права власності на 2/3 часток цього будинку скасовано і в задоволені позову в цій частині відмовлено.
 
Після ухвалення рішення у справі, яка розглядається, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 
від 30 серпня 2017 року рішення апеляційного суду Донецької області 
від 24 травня 2016 року у справі № 222/90/14-ц за позов ОСОБА_3 про визнання житлового будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та визнання за нею права власності на 2/3 часток цього будинку було скасовано з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
При повторному перегляді справи рішенням апеляційного суду Донецької області від 12 грудня 2017 року рішення Володарського районного суду Донецької області від 15 червня 2015 року було скасовано й ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 та її часткового процесуального правонаступника ОСОБА_2 про визнання майна спільною власністю подружжя і визнання права власності на його частину задоволено частково. 
У частині визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя 
та визнання за ОСОБА_3 права власності на 2/3 спірного будинку відмовлено.
 
Також суд встановив, що ОСОБА_1 є спадкоємцем померлого 
ОСОБА_4 за законом і у строки, передбачені чинним законодавством, звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, до складу якої входить і спірний житловий будинок.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, 
які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_2 на рішення Володарського районного суду Донецької області від 29 серпня 2017 року
та постанову Апеляційного суду Донецької областівід 21 грудня 2017 року Верховний Суд здійснює за правилами ЦПК України в редакції Закону                  від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно із положеннями частини другої статі 389 ЦПК України (в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги ОСОБА_2 , а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) передбачено, що під час розгляду справи 
в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального 
чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, 
про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції 
в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу (в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги).
 
Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
 
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного 
з власником договору.
 
Оскільки добросовісне набуття у розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, 
є повернення майна з чужого володіння.
 
Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача 
у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України).
 
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права 
та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини 
і не припинилися внаслідок його смерті.
 
За положеннями частини п`ятої статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття, з моменту відкриття спадщини.
 
Отже, аналіз вказаних правових норм у сукупності дає підстави для висновку, 
що оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві (у даній справі - спадкодавцеві ОСОБА_4 , як належному власникові спірного будинку) 
на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, оскільки судове рішення про перехід права власності до ОСОБА_3 на частину спірного будинку, як спадкового майна, скасовано, право на витребування майна 
від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника, тобто до позивача ОСОБА_1 .
 
Таким чином, захист порушеного права ОСОБА_1 можливий шляхом задоволення позову, обґрунтованого підставами, передбаченими статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати у набувача ОСОБА_2 спірне майно.
 
Отже, відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. 
 
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що майно, яке вибуло 
з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Якщо таке майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право його витребувати 
від добросовісного набувача у всіх випадках.
 
Доводи, наведені у касаційній скарзі, про те, що позивач не отримав свідоцтво про право власності на спірне нерухоме майно, а тому не може вважатись спадкоємцем та порушувати питання про витребування майна, відхиляються 
з таких підстав.
 
З огляду на наведені вище положення статей 1216, 12187 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
 
Отже, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, 
є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане 
в установленому законодавством порядку.
 
Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України 
«Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.
 
Інші доводи, викладені у касаційній скарзі, зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального й процесуального права, вони містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судів попередніх інстанцій, зокрема апеляційного суду, який належним чином їх спростував. В силу вимог статті 
400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Щодо посилань у касаційній скарзі на порушення апеляційним судом норм процесуального права, які виявились у незадоволенні клопотання 
про перенесення справи, то вони не знайшли свого підтвердження, оскільки клопотання було розглянуто апеляційним судом належним чином та викладені 
у ньому доводи визнані необґрунтованими. При цьому апеляційний суд правомірно застосував положеннями частини першої статті 44 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання своїми процесуальними правами 
та положеннями статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, та дійшов висновку, що неявка відповідачів не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
 
 Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки такі судові рішення 
є законними та обґрунтованими, вони прийняті з дотриманням вимог процесуального та матеріального закону, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
З огляду на те, що судом касаційної інстанції рішення не змінюється 
та не ухвалюється нове рішення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, 
а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи 
у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Володарського районного суду Донецької області від 29 серпня 
2017 року та постанову апеляційного суду Донецької області від 21 грудня 
2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	С. Ю. Бурлаков  	
 	В. М. Коротун  	
 	М. Є. Червинська