У Х В А Л А        
 
12 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 179/1075/19
провадження № 61-3538ск20  
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» назаочне рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року у справіза позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
встановив:
У липні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» посилалося на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 11 травня 2011 року банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 10 000, 00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку складає між ним та банком Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві.
ОСОБА_1 порушила умови укладеного договору в частині своєчасного погашення платежів та відсотків, передбачених умовами кредитного договору,        у зв`язку з чим, станом на 02 червня 2019 року утворилась заборгованість за кредитним договором, яка складається із: 10 000, 00 грн - заборгованості за кредитом; 113 972, 16 грн - заборгованості по процентам за користування кредитом; 3 791, 41 грн - заборгованості за пенею. 
На підставі викладеного АТ КБ «Приватбанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за договором № б/н від 11 травня 2011 року, яка складається із: 10 000, 00 грн - заборгованості за кредитом; 113 972, 16 грн - заборгованості по процентам за користування кредитом.
Заочним рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог                          АТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2020 рокувищевказане рішення суду скасовано. Позов АТ КБ «ПриватБанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ«ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від        11 травня 2011 року у розмірі 10 000, 00 грн за тілом кредиту. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ«ПриватБанк» судовий збір за звернення з позовною заявою та апеляційною скаргою у розмірі 4 802, 50 грн.
21 лютого 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» направило засобами поштового зв`язку до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішенняМагдалинівського районного суду Дніпропетровської області від  10 вересня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року, в якій просило скасувати оскаржувані рішення, в частині відмови             у задоволенні позовних вимог щодо стягнення відсотків за користування кредитом та неустойки, та ухвалити у цій частині нове рішення, яким задовольнити вказані вимоги, в іншій частині залишити без змін.
 
Необхідність розгляду справи в касаційному порядку АТ КБ «ПриватБанк» обґрунтувало тим, що дана справа є малозначною, проте вона оскаржується           з підстав, передбачених підпунктами «а» та «в» пункту 2 частини третьої статті    389 ЦПК України. 
 
У касаційній скарзі заявник посилається на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки судами не взято до уваги постанову Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 750/6058/17-ц та постанову Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 572/1169/17 чим порушено формування єдиної правозастосовчої практики. Крім цього, АТ КБ «ПриватБанк»  зазначає, що справа має для банку виняткове значення, оскільки невиконання чи несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором, тягне загрозу повернення банком залучених коштів вкладникам та ставить під загрозу репутацію банку, що перешкоджає його стабільній роботі, обмежує права та порушує майнові інтереси.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено, що з 01 січня 2020 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2 102 грн.
 
Ціна позову в цій справі становить 123 972,16 грн (10 000, 00 грн+ 113 972, 16 грн), що станом на 01 січня 2020 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 250 = 525 500 грн).
 
Наведені заявником обставини, передбачені підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки у судових рішеннях Верховного Суду, на які посилається заявник, встановлені обставини, які не              є тотожними обставинам, встановленим судами в цій справі, а тому викладені         у цихсудових рішенняхвисновки не підлягають беззастережному застосуванню    у цій справі.
Доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. Незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є. Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що судові рішення у цій справі перешкоджають роботі банку, обмежують його права та порушують майнові інтереси, без надання відповідних доказів на підтвердження цих обставин не свідчать про наявність виняткового значення справи для АТ КБ «ПриватБанк».
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє              у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка          є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
Верховним Судом взято до уваги, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження)              у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.
 
Керуючись статтею 129 Конституцій України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ухвалив:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2019 року та постанову Дніпровськогоапеляційного суду від 04 лютого 2020 рокуу справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованостівідмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               М. Ю. Тітов

                                                                                                          С. О. Карпенко

                                                                                                          В. А. Стрільчук