ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/12985/19                                                 Головуючий у І інстанції - Шрамко Ю.Т.
                                                                                 Суддя-доповідач - Мельничук В.П.

                               П О С Т А Н О В А
           І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И

  14 травня 2020 року                                                                                            м. Київ
  Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

                Головуючого-судді:                  Мельничука В.П.        
                                                   суддів:                  Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,   

                       при секретарі:                   Черніченко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, згідно з ст. 229 КАС України, апеляційну скаргу Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" про стягнення коштів, -
         В С Т А Н О В И Л А:
Київське міське відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" про стягнення адміністративно-господарські санкції у розмірі 96957184,28 грн. та пені у розмірі 3781330,19 грн.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року адміністративний позов  Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів  залишено без розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 240 Кодексу адміністративного судочинства України.
В апеляційній скарзі Позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
На обґрунтування апеляційної скарги Позивачем зазначено, що висновки суду не відповідають обставинам у справі, зокрема, зазначають, що суд першої інстанції два рази, а саме 16.01.2020 та 20.02.2020 не допустив до участі у справі представника Позивача ОСОБА_1 , який брав участь у справі раніше на підставі довіреності з тих мотивів, що представник не є адвокатом, чим порушив норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення можливостей самопредставництва в суді органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб незалежно від порядку їх створення» від 18 грудня 2019 року № 390-IX.
Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"  подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив залишити апеляційну скаргу Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року без змін з посиланням на те, що оскаржувана ухвала відповідає нормам чинного законодавства.
Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. ст. 124-130 КАС України.
Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"  подано клопотання про розгляд справи без участі представника.
Згідно з ч. 4   ст. 229 КАС України      фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ч. 1  ст. 308  КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 липня 2019 року (суддя Шрамко Ю.Т.) відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження.
Призначено справу до розгляду у підготовчому судовому засіданні на 03 жовтня 2019 року о 11:40.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні, яке відбудеться 14 листопада 2019 року о 11:30.
Зі змісту цієї ухвали вбачається, що представник Позивача був присутній у судовому засіданні, оскільки не заперечував проти закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.
14 листопада 2019 року відкладено судове засідання на 16 січня 2020 року, а з 16 січня 2020 відкладено на 20 лютого 2020 року.
Залишаючи 20 лютого 2020 року позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції зазначив, що  позивач (суб`єкт владних повноважень) у відкрите судове засідання не прибув, про причини неприбуття не повідомив, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, шляхом отримання повістки про виклик, яку отримано останнім у приміщенні суду 16 січня 2020 року.
Зауважень щодо не допуску представника Позивача до судового засідання в спірній ухвалі суду не зазначено.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає їх такими, що заслуговують на увагу з огляду на наступне.
Частиною першою статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України (у чинній редакції; далі - КАС України) встановлено, що сторона в адміністративній справі може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Отже, процесуальний кодекс розмежовує такі юридичні категорії, як «представництво» і «самопредставництво». При цьому особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника (частина друга цієї статті).
Що стосується представництва, то за визначенням, наведеним у статті 237 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ним є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (частини перша та третя вказаної статті).
02 червня 2016 року за № 1401-VIII Верховною Радою України було прийнято зміни до Конституції України, відповідно до яких з 1 січня 2017 року представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції у судах здійснюється виключно прокурорами або адвокатами.
Отже, представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах з 1 січня 2020 року здійснюється виключно прокурорами або адвокатами.
Водночас, пунктом 11 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України врегульовані саме питання представництва. Про «самопредставництво» в Конституції України не йдеться, воно передбачено лише відповідними положеннями процесуальних кодексів.
Самопредставництво юридичної особи - це право одноосібного виконавчого органу (керівника) чи голови (уповноваженого члена) колегіального виконавчого органу безпосередньо діяти від імені такої особи без довіреності, представляючи її інтереси в силу закону, статуту, положення. Таке розуміння цих правовідносин закладене у частині 10 статті 39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» від 6 лютого 2018 року № 2275-VIII. Таке ж визначення означеного поняття було відображено у попередній редакції статті 55 КАС України.
Разом з тим, змінами, внесеними до КАС України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення можливостей самопредставництва в суді органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб незалежно від порядку їх створення» від 18 грудня 2019 року № 390-IX розширено випадки самопредставництва юридичної особи, суб`єкта владних повноважень і визначено, що «юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені» та визначено вичерпний перелік документів, що можуть підтвердити відповідні повноваження: «відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту)» (частина третя статті 55 КАС України у чинній редакції). Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника (частина четверта цієї статті).
На переконання колегії суддів, для визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначене її право діяти від імені такої юридичної особи (суб`єкта владних повноважень без права юридичної особи) без додаткового уповноваження (довіреності).
Поряд з тим, залишаються чинними і такими, що підлягають обов`язковому виконанню, приписи ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15 травня 2003 року № 755-IV (далі - Закон № 755-IV).
Обов`язковому відображенню (реєстрації) в Єдиному державному реєстрі, серед інших перелічених у цій статті відомостей, належать: відомості щодо керівників державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб та осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи (ч. 3 ст. 9 Закону).
При цьому, відповідно до пункту другого частини першої статті першої цього Закону, Витяг з Єдиного державного реєстру (далі - Витяг) містить відомості, які є актуальними на дату та час формування витягу або на дату та час, визначені у запиті, або інформацію про відсутність таких відомостей у цьому реєстрі.
Статус документів та відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру, закріплений статтею 10 Закону № 755-IV, яка, зокрема, визначає, що внесені до Реєстру документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі. Якщо ж відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі.
Отже, відсутність відповідного запису у реєстрі є належним і достатнім (достовірним)  підтвердженням відсутності таких відомостей (інформації) для будь-якого державного органу, яким є і суд.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає доводи Позивача, що представником у суді може бути не лише адвокат, обґрунтованими.
Судом же першої інстанції інформація щодо самопредставництва відносно представника Позивача ОСОБА_1 не перевірялася, а відсутність такої інформації стало підставою,  як зазначено в апеляційній скарзі, для недопуску ОСОБА_1 до судового засідання 16 січня 2020 року.
При цьому, колегія суддів вважає факт присутності у суді першої інстанції, але неподуску представника ОСОБА_1 16 січня 2020 року у судове засідання таким, що підтверджений матеріалами справи, зокрема, розпискою представника ОСОБА_1 про отримання ним 16.01.2020 судової повістки  про виклик на 20 лютого 2020 року.
Однак, відповідні дії суду першої інстанції не вбачають логіки та не містять будь-якої визначеності щодо повноважень представника: з одного боку - не допускають представника у судове засідання за відсутності повноважень, а з другого - надають йому повістку та вважають, що Позивач повідомлений належним чином.
З цього приводу, колегія суддів зазначає, що питання доступу особи до правосуддя неодноразово було предметом судового розгляду Європейського суду з прав людини.
Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.
Так, у справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини зазначив, що "стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
У рішенні по справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Водночас, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.
Отже, зважаючи на викладене, з метою недопущення ситуації позбавлення особи права допуску до правосуддя, колегія суддів вважає, що дану справу необхідно направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала прийнята судом першої інстанції передчасно без перевірки усіх обставин справи, а тому ухвала суду підлягає скасуванню.
За ч. 1 ст. 6 Європейської   Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.
Зміст права на захист полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.
Таким чином, виходячи з норм  міжнародного права, колегія суддів  дійшла       висновку, що залишення позовної заяви без розгляду унеможливить доступ Позивача до правосуддя шляхом судового розгляду справи.
Відповідно до положень   ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За змістом частини 1   статті 320 КАС України   підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Розглянувши доводи Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права є такими, що призвели до неправильного вирішення питання, та є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції з постановленням нової ухвали про направленням справи до суду першої інстанції для продовження  розгляду справи.
Керуючись ст. ст. 205, 229, 240, 241, 242, 243, 248, 308, 310, 320, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -
                                          П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу  Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів - задовольнити.
Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
                                                                                                                                          
Головуючий-суддя:                                                                      В.П. Мельничук

                     Судді:                                                                       І.О. Лічевецький 

                                                                                                                   О.М. Оксененко
 Повний текст складено 14.05.2020 року.