ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.006923 пров. № А/857/4007/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді:                                                    Кухтея Р.В.
суддів:                                                                     Носа С.П.,  Шевчук С.М.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2020 року (ухвалене головуючим-суддею Костецьким у м. Львові за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, правонаступником якої є Офіс Генерального прокурора  про стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеним позовом, в якому просила стягнути з Генеральної прокуратури України на її користь вихідну допомогу у зв`язку із звільненням в розмірі 32 062,31 грн.
Позов мотивований тим, що наказом Генерального прокурора №1459ц від 13.11.2019 її було звільнено з посади прокурора відділу забезпечення підтримання публічного обвинувачення управління підтримання публічного обвинувачення в суді Генеральної прокуратури України на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» (ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури). Проте, на день звільнення їй не було виплачено вихідну допомогу при звільненні, яка передбачена ст.44 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20.02.2020 позов було задоволено повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Офіс Генерального прокурора подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що виплата вихідної допомоги у звязку із звільненням на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру», який є спеціальним по відношенню до КЗпП України не передбачена.
Від Офіса Генерального прокурора надійшла заява про заміну сторони на належного відповідача, зокрема, Генеральної прокуратури України на Офіс Генерального прокурора.
В обґрунтування заяви позивачем зазначено, що згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Генеральну прокуратуру України перейменовано на Офіс Генерального прокурора, що підтверджується наказом Генерального прокурора №351 від 23.12.2019 «Про день початку роботи Офісу Генерального прокурора», згідно якого днем початку роботи Офісу Генерального прокурора визначено 02.01.2020.
Також, згідно п.1 наказу Генерального прокурора №358 від 27.12.2019 «Про окремі питання забезпечення початку роботи Офісу Генерального прокурора» наказано перейменувати юридичну особу «Генеральна прокуратура України» в «Офіс Генерального прокурора» без змін ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Згідно з Реєстром, за кодом ЄДРПОУ 00034051 зареєстровано державну організацію - Офіс Генерального прокурора.
З урахуванням наведених обставин, колегія суддів продовжує вирішення справи №1.380.2019.006923 з належною назвою відповідача - Офіс Генерального прокурора відповідно до актуальної назви державної організації за кодом ЄДРПОУ 00034051.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 обіймала посаду прокурора відділу забезпечення підтримання публічного обвинувачення управління підтримання публічного обвинувачення в суді Генеральної прокуратури України.
Наказом Генеральної прокуратури України №1459ц від 13.11.2019, керуючись ст.9 Закону України «Про прокуратуру», п.п.2 п.19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», ОСОБА_1 звільнено із займаної посади на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру», з 18.11.2019.
Вважаючи дії відповідача стосовно невиплати вихідної допомоги у зв`язку із звільненням протиправними, позивач звернулася до суду за захистом своїх прав та інтересів.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спеціальним законом не врегульовано питання виплати вихідної допомоги у зв`язку із звільненням на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру», а відтак до спірних правовідносин підлягає застосуванню КЗпП України. При цьому, внесені зміни Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-IX від 19.09.2019 в Закон України «Про прокуратуру» та КЗпП України не встановлюють жодних обмежень щодо виплати грошової допомоги при звільненні на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру».
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014 (далі - Закон №1697).
Згідно ст.4 Закону №1697, організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частиною третьою статті 16 Закону №1697 передбачено, що прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.
Статтею 51 Закону №1697 визначено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.
Згідно п.9 ч.1 ст.51 Закону №1687, прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-IX від 19.09.2019 ст.51 Закону №1697 доповнено частиною 5, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, яка передбачена п.9 ч.1 цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
У свою чергу, КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
Статтею 40 цього Кодексу регулюються питання розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.
Зокрема, відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Відповідно до ч.4 ст.40 КЗпП України, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. №113-IX від 19.09.2019. У разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат. Внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. У разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Згідно ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 по справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників у зв`язку зі скороченням штатів, у зв`язку з чим підлягає з`ясуванню питання чи підлягають застосуванню до спірних правовідносин положення КЗпП України.
Відповідно до ст.4 Закону №1687, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України.
Як зазначалось вище, частиною п`ятою статті 51 Закону №1687 передбачено, що на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури), не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Відповідно до ч.4 ст.40 КЗпП України, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42 (переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці), 42-1(Переважне право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу), частин першої, другої і третьої статті 492 (порядок вивільнення працівників), статті 74 (щорічні відпустки), частини третьої статті 121 цього Кодексу (за відрядженими працівниками зберігаються протягом усього часу відрядження місце роботи (посада)), встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Виходячи із системного аналізу наведених норм Закону №1687 та КЗпП України, суд приходить до висновку, що вказаними нормами передбачено виключний перелік випадків, коли до відносин служби в органах прокуратури не можуть застосовуватися норми КЗпП України. Разом з тим, наведеними нормами не встановлено таких обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні.
Аналізуючи зміст п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України (розірвання власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників) та п.9 ч.1 ст.51 Закону «Про прокуратуру» (прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури), суд приходить до висновку, що підстави зазначені в наведених нормах є тотожними.
Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягає застосуванню КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.10.2018 по справі №823/276/16.
Таким чином, оскільки позивача звільнено на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру», вона набула право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до ст.44 КЗпП України, що становить 32062,31 грн.
Згідно ч.1 ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Відповідно до ст.12 КАС України, справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище, при цьому, позивач не була віднесена до категорії службових осіб, який займають відповідальне або особливо відповідальне становище, а тому в контексті положень п.1 ч.6 дана справа відноситься до категорії справ незначної складності та відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, судове рішення, постановлене за результатами його апеляційного перегляду не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.
Керуючись ст.ст. 12, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення, а рішення   Львівського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2020 року по справі №1.380.2019.006923 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук