КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Справа № 752/15000/19                                                    Головуючий у суді першої інстанції: Хоменко В.С.
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/602/2020  Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
11 березня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
                                    Головуючого                                           Волошиної В.М.
                                   Суддів                                      Слюсар Т.А., Мостової Г.І.
                                   Секретаря судового засідання               Маличівській Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою Крилової Олени Леонідівни - представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
 
Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги,  колегія суддів, - 
 
в с т а н о в и в:
 
У липні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості  відповідно до укладеного між банком та відповідачем договору б/н від 18 жовтня 2010 року.
 
Заочним рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за договором надання банківських послуг б/н від 18 жовтня 2010 року станом на 01 липня 2019 року в сумі 11 943,60 грн. У задоволенні інших вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 1 921,00 грн. судового збору.
 
Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції в частині відмовлених вимог, позивач подав апеляційну скаргу.
                                                    
В апеляційній скарзі порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмовлених вимог у стягненні простроченої заборгованості за тілом кредиту і неустойки та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» у повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення суду в цій частині вимог ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.
 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції допустив однобічність та неповноту судового розгляду. Вирішуючи спір, не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які випливають з кредитного договору, не перевірив розрахунок заборгованості за договором та не дослідив довідку про умови кредитування, а тому висновки суду першої інстанції не відповідають фактичних обставинам справи. Так, судом не враховано, що розрахунок заборгованості містить дві складові заборгованості за тілом кредиту як на звітну дату в сумі 11 943,60 грн., так і прострочену заборгованість за кредитом в сумі 7 705,78 грн., тоді як рішення суду в частині простроченої заборгованості за кредитом висновків не містить. До того ж, суд першої інстанції при вирішенні вимог в частині неустойки не звернув увагу на довідку про умови кредитування з використанням кредитки "Универсальная, 55 днів пільгового періоду", що підписана особисто позичальником, яка підтверджує досягнення згоди сторонами зобов`язання, у тому числі, з розміром відсоткової ставки, пені та штрафів. Таким чином, з урахуванням наявності в матеріалах справи довідки про умови кредитування, висновки суду першої інстанції про необгрунтованість вимог в частині стягнення неустойки є помилковими.
 
 Відповідач, у визначений ухвалою суду строк, не скористався процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу.
 
У судовому засіданні представник позивача Гордієнко В.А. підтримав доводи апеляційної скарги. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи судом повідомлений у встановленому законом порядку, у тому числі у порядку, передбаченому частиною 11 статті 128 Цивільного процесуального кодексу України, з опублікуванням оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. У відповідності до вимог статті 128, 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у його відсутності.
 
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів  вважає, що зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з наступних підстав.
 
З матеріалів справи вбачається, що 18 жовтня 2010 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є  АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено договір шляхом підписання анкети-заяви та довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду» (а.с. 13, 14).
За умовами договору банк надав позичальнику строковий кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідачу видано кредитну картку «Універсальна» № НОМЕР_1 .
За умовами кредитування, що підписані позичальником, сторони встановили порядок зниження ліміту заборгованості шляхом сплати позичальником до 25 числа кожного місяця щомісячного платежу на погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат (а.с. 14).
Доказів ознайомлення позичальника ОСОБА_1 з Умовами і правилами надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на банківському сайті: https://privatbank.ua/terms, як невід`ємну частини договору, з якими він погодився при підписанні анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, позивачем не надано.
За поданим позивачем розрахунком заборгованості вбачається, що станом на 01 липня 2019 року за позичальником обліковується прострочена заборгованість за кредитом в сумі 30 493,23 грн.
 
Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, судова колегія виходить з такого.
 
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 626, 628 ЦК України).
 
Відповідно до  статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом - стаття 1054 ЦК України.
 
Кредитний договір укладається у письмовій формі - стаття 1055 ЦК України.
 
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) - частина першої, другої статті 207 ЦК України.
 
Досліджені колегією суддів письмові докази: анкета - заява, виписка про здійснення операцій та розрахунок заборгованості вказують на те, що між учасниками справи виникли договірні правовідносин, за умовами якого банк надав позичальнику ОСОБА_1   суму кредиту у розмірі 1 500,00 грн., зі збільшенням його ліміту до 5 500, 00 грн., а останній отримав грошові кошти та користувався ними (а.с. 72).
 
Отже, встановлені фактичні обставини справи свідчать про існування між сторонами кредитних правовідносин. Кредитний договір укладений та підписаний сторонами у вигляді анкети-заяви б/н та довідки про умови кредитування 18 жовтня 2010 року (а.с. 13, 14).
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
 
Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).
 
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
 
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
 
Із досліджених письмових доказів щодо виконання позичальником умов договору, які не спростовані відповідачем, вбачається, що позичальник ОСОБА_1 допустив   прострочення виконання зобов`язання, унаслідок чого виникла заборгованість.
 
Наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені статтями 1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплати суму боргу кредитору.  
 
У зв`язку з порушенням позичальником строків повернення грошових коштів, що встановленні договором та виникненням заборгованості, кредитор 19 липня 2019 року звернувся до суду, пред`явивши вимогу про стягнення з  ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором б/н від 18 жовтня 2010 року в сумі 30 493,23 грн., розмір якої обраховано за два окремих періоди  (а.с. 6-8, 9- 12).
 
За період з 18 жовтня 2010 року до 31 травня 2015 року розмір заборгованості становить суму 5 414,00 грн. (а.с. 6-8).
 
За другим періодом з 01 червня 2015 року до 01 липня 2019 року складовими заборгованості є: борг за тілом кредиту - 11 943,60 грн. та неустойка у вигляді пені за прострочення виконання зобов`язання - 8 065,60 грн., за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн. - 850,00 грн., а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (штраф фіксована частина) та 1 428,25 грн. (штраф процентна складова) - а.с. 9-12.
 
Перевіряючи розмір, складові та період заборгованості, колегією суддів встановлено, що за умовами укладеного договору позичальник зобов`язувався  повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця в межах виданого кредитного ліміту, що обліковуються на кредитній картці «Універсальна» № НОМЕР_1 , якою позичальник користувався до 31 травня 2015 року.
 
Доказів переукладення кредитного договору після 31 травня 2015 року на таких самих умовах, на яких він був укладений 18 жовтня 2010 року позивачем не надано.
 
Не є допустимим доказом на підтвердження обставин переукладення з позичальником ОСОБА_1 кредитного договору на таких самих умовах і виписка про рух коштів, що долучена позивачем до апеляційної скарги.
 
Досліджуючи виписку про рух коштів, колегією суддів встановлено, що виписка містить деталі (опис) платіжних операції з використанням декількох платіжних карток   за період з 01 січня 1999 року до 06 листопада 2019 року (а.с. 65-75).
 
Фактичні обставини справи, та визначені відповідно до них правовідносини, які підтверджується і випискою про рух коштів, свідчать про те, що післяпідписання позичальником ОСОБА_1 анкети-заяви б\н та довідки про умови кредитування від 18 жовтня 2010 року банком видано і надано дозвіл на проведення позичальником платіжних операцій з використанням електронного платіжного засобу - кредитної картки «Універсальна» № НОМЕР_1 . Деталі операцій зазначеної платіжної картки вказують на те, що 18 жовтня 2010 року банком встановлено кредитний ліміт у розмірі 1 500,00 грн., зі збільшенням його розміру до 5 500, грн., що відбулось 30 грудня 2011 року. Залишок боргу в межах виданого кредиту, що обліковуються на рахунку позичальника, станом на 31 травня 2015 року становить розмір 5 414,00 грн., що узгоджується із розрахунком заборгованості, поданим позивачем на підтвердження своїх вимог за період з 18 жовтня 2010 року до 31 травня 2015 року (а.с. 70-75).
 
            Згідно відомостей, що містяться у виписці, кредитний ліміт у розмірі 10 000,00 грн., що встановлений банком 20 травня 2017 року, обліковується на іншій платіжній картці № НОМЕР_2 (а.с. 69 зворот).
 
            Разом з тим, подані позивачем письмові докази, у тому числі і виписка про рух коштів, не підтверджують обставин видачі банком відповідачу ОСОБА_1 електронних платіжних засобів № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2  в межах одного й того ж договору, у зв`язку з чим, у колегії суддів відсутні правові підстави ототожнювати картку № НОМЕР_2 з договором № б/н від 18 жовтня 2010 року.
 
Відхиляються колегією суддів і доводи позивача в частині приєднання позичальника до умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», що викладені на банківському сайті, які передбачають, у тому числі, прийняття позичальником будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку, про автоматичну пролонгацію договору на той же строк, виходячи з такого.
 
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
 
За змістом статті 634 ЦК України  договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
 
Отже, сторона, яка розробляє та встановлює умови договору ( у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк») повинна  підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші, вони доведені до відома споживача послуг та йому зрозумілі, оскільки в силу статей 633, 634 ЦК України другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
 
У справі, що переглядається, договірні відносини виникли між банком  та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).
 
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід дійти висновку, що   пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Позивач АТ КБ «ПриватБанк», обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення з відповідача ОСОБА_1   заборгованості  за кредитом за період з 01 червня 2015 року до 01 липня 2019 року, складовими якої є: тіло кредиту - 11 943,60 грн. та неустойка у вигляді пені за прострочення виконання зобов`язання - 8 065,60 грн., за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн. - 850,00 грн., а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (штраф фіксована частина) та 1 428,25 грн. (штраф процентна складова), посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на банківському сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/, як невід`ємну частини спірного договору.
 
Разом з тим, матеріали справи не містять та позивачем не підтверджено, що саме ці Умови і правила надання банківських послуг розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними під підпис при укладенні кредитного договору, тому наданий банком  Витяг з Умов не може розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору б/н від 18 жовтня 2010 року, у тому числі, щодо пролонгації договору на таких самих умовах, та сплати штрафу відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг.
 
Правовий аналіз умов договору сторін та зміст зазначених правових норм не дає підстав для висновку про застосування до спірних правовідносин частини першої статті 634 ЦК України (договір приєднання), оскільки при укладенні договору ОСОБА_1 банк АТ КБ «ПриватБанк» не дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування.
 
Таким чином, позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами продовження кредитних відносин між банком та відповідачем ОСОБА_1 після         31 травня 2015 року, а тому вимоги позивача в частині стягнення заборгованості  за кредитом за період з 01 червня 2015 року до 01 липня 2019 року, складовими якої є: тіло кредиту - 11 943,60 грн. та неустойка у вигляді пені за прострочення виконання зобов`язання - 8 065,60 грн., за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн. - 850,00 грн., а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (штраф фіксована частина) та 1 428,25 грн. (штраф процентна складова) є недоведеними та задоволенню не підлягають.
 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення статей 264, 265 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, з характером спірних правовідносин належним чином не визначився та дійшов помилкового висновку про задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості  за тілом кредиту у розмірі 11 943,60 грн. за період з 01 червня 2015 року до 01 липня 2019 року.
 
До того ж, висновок у резолютивній частині судового рішення не узгоджуються із встановленими судом першої інстанції обставин, їх юридичної оцінки, наведених у мотивувальній частині рішення, з яких суд  виходив при задоволенні грошової вимоги.  
Так, встановлюючи у мотивувальній частині судового рішення відсутність факту, якими обгрунтовувались вимоги позивача в частині виникнення у відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 11 943,60 грн., судом першої інстанції зроблено протилежний висновок у резолютивній частині по суті розглянутих вимог.
 
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права - частина 4 статті 367 ЦПК України.
 
Встановлені порушення при перевірці законності й обгрунтованості рішення суду першої інстанції є підставою для виходу за межі доводів апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» та проведення судом апеляційної інстанції перевірки справи в повному обсязі.
 
Надаючи оцінку доказам позивача в частині виконання позичальником умов кредитного договору, який укладений та підписаний сторонами у вигляді анкети-заяви б/н та довідки про умови кредитування від 18 жовтня 2010 року, з видачею банком кредитної картки «Універсальна» № НОМЕР_1 , з дозволом на проведення позичальником платіжних операцій з визначеним кредитним лімітом, колегією суддів встановлено, що позичальник ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання не виконав, допустив прострочення виконання зобов`язання, унаслідок чого виникла заборгованість.
 
Поданий позивачем детальний розрахунок заборгованості за період з 18 жовтня 2010 року до 31 травня 2015 року, а також виписка про рух коштів на кредитній картці «Універсальна» № НОМЕР_1 свідчать про те, що за позичальником ОСОБА_1 обліковується прострочена заборгованість за зобов`язанням в сумі 5 414,00 грн.
 
Враховуючи, що у порушення умов договору позичальник фактично отримані та використанні кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернув, чим порушив права кредитора, позовні вимоги позивача АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з відповідача заборгованості за кредитом в сумі 5 414,00 грн.є обґрунтованими та підлягають задоволенню. 
 
Неправильне застосування судом першої інстанції зазначених норм матеріального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення, ухваленого у цій справі, та прийняття нового рішення про часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк». З ОСОБА_1  на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню заборгованість за кредитом в сумі 5 414,00 грн. В іншій частині вимог АТ КБ «ПриватБанк» слід відмовити.
 
Відповідно до положень статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позов АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню (17,75 %), тому за положеннями частини 3 статті 141 ЦПК України понесені позивачем та документально підтвердженні судові витрати (судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги) підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених вимог, а саме в сумі 852,44 грн.
 
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,
 
п о с т а н о в и л а:
 
Апеляційну скаргу Крилової Олени Леонідівни - представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
 
Заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за тілом кредитом в сумі 5 414,00 грн. 
В іншій частині вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір у розмірі 852,44 грн.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
 Головуючий                                                                      
 
Судді: