ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2939/20 Справа № 199/9935/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Подорець О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,
за участю секретаря - Порубай М.Л., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 грудня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 , де заінтересована особа - ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, -
ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд із заявою, відповідно до якої просить видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме - заборонити наближатися на 100м до місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 та інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборонити вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою ОСОБА_1 за номером телефону НОМЕР_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, обмежувальний припис просила видати строком на 6 місяців.
В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 вказувала на те, що ОСОБА_2 є її чоловіком та батьком їх неповнолітніх дітей. Проте з січня 2019 року вони не підтримують шлюбні стосунки. 07.12.2019 ОСОБА_2 приїхав на день народження їх старшого сина і за її дозволом залишився переночувати, оскільки наразі проживає у іншому місті. 08.12.2019 вона попросила ОСОБА_2 покинути її місце мешкання, проте останній вчинив щодо неї фізичне насильство, а саме наніс їй удари у обличчя, нецензурно лаявся. Лише після того, як заявниця викликала поліцію, ОСОБА_2 покинув її житлове приміщення, проте за допомогою телефонних дзвінків продовжував вчиняти психологічне насильство шляхом погроз вбити заявника, найняти людей для нанесення тяжких ушкоджень заявнику та її друзям, погроз викрасти дітей. Таким чином, ОСОБА_2 вчиняє щодо неї фізичне та психологічне насильство, а тому на підставі Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» вона звернулася до суду з цією заявою.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 грудня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відмовлено. 
Не погодившись із таким рішенням суду,  ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення суду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на неправильне застосування норм матеріального права.
ОСОБА_2  своїм правом щодо подання відзиву на апеляційну скаргу  ОСОБА_1  не скористався.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 . Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Наразі подружжя проживає окремо.
Суд встановив, що, звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 посилалася на вчинення ОСОБА_2 фізичного (побиття) та психологічного (погрози) насильства за місцем її проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_2 , та на підтвердження цих обставин надала копію висновку спеціаліста судово-медичного експерта від 09.12.2019. 
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції посилався на недоведеність заявлених ОСОБА_1  вимог, зокрема, заявником окрім висновку експерта не надано жодного доказу, які б підтверджували вчинення проти неї фізичного та психологічного насильства 08.12.2019  ОСОБА_2 ; доказів притягнення останнього до відповідальності за вчинення домашнього насильства, відповідне рішення суду відсутнє; суду не надано будь-яких доказів щодо внесення хоча б одного випадку домашнього насильства до Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства;заявником не надано об`єктивних доказів, що на час її звернення до суду з заявою про видачу обмежувального припису існує вірогідність вчинення домашнього насильства з боку ОСОБА_2 в майбутньому.
В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги докази, на які посилається ОСОБА_1 , що підтверджують факт того, що вона є особою, яка потребує захисту в порядку передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Звертає увагу, що у судовому засіданні ОСОБА_2 визнав, що дійсно 08.12.2019 року наніс ОСОБА_1 тілесні ушкодження. Також, апелянт посилається на те, що 18.12.2019 року заявником було отримано відповіді на адвокатський запит АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, в якому зазначено, що ОСОБА_1 неодноразово зверталась до поліції відносно вчинення щодо неї домашнього насильства з боку чоловіка. Зазначає, що у неї є всі підстави вважати, що домашнє насильство з боку її чоловіка ОСОБА_2 буде продовжуватись у майбутньому у всіх його проявах, а тому видача обмежувального припису є єдиним засобом захисту від кривдника. 
Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
У відповідності до ч. ч. 3, 4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається строком від одного до шести місяців.
Згідно з п 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів учасників справи. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо наявності правових підстав для видачі обмежувального припису, колегія суддів приходить до висновку, що заявником не доведено, а матеріали справи не містять достатніх, достовірних та переконливих підстав вважати, що наявні ризики настання тяжких наслідків для заявника у зв`язку з відмовою у видачі обмежувального припису.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що посилання  ОСОБА_1  на висновок спеціаліста судово-медичного експерта від 09.12.2019  року, а також неодноразові звернення до поліції відносно вчинення щодо неї домашнього насильства з боку чоловіка не свідчать про вчинення ОСОБА_2  домашнього насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
       Доводи апелянта про те, що домашнє насильство з боку її чоловіка ОСОБА_2 буде продовжуватись у майбутньому у всіх його проявах, а тому видача обмежувального припису є єдиним засобом захисту від кривдника, є лише припущенням  ОСОБА_1 та належними доказами не підтверджені, зокрема, відсутнє рішення суду про притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за вчинення домашнього насильства.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
       Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1   - залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 грудня 2019 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                                В.С. Городнича

Судді:                                                                        О.П. Варенко

                                                                               О.В. Лаченкова