Постанова
Іменем України
 
03 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 204/3945/16-ц
провадження № 61-26966св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2017 року у складі судді Самсонової В. В. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області 
від 13 березня 2018 року у складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Свистунової О. В., Єлізаренко І. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
У червні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
 
Позовна заява мотивована тим, що 18 квітня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № ML-308/096/2008, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 90 000,00 доларів США.
 
На забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобов`язань ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором, 18 квітня 2008 року між 
ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 укладений договір поруки № SR-308/096/2008, відповідно до умов якого поручитель прийняла на себе зобов`язання відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_1 всіх боргових зобов`язань перед банком.
 
Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 25 листопада 2011 року ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором від 18 квітня 2008 року № ML-308/096/2008.
 
У зв`язку із неналежним виконанням відповідачами умов кредитного договору утворилась заборгованість, яка станом на 07 вересня 2015 року становить 
98 860,06 доларів США, що в еквіваленті становить 2 168 989,71 грн.
 
Уточнивши позовні вимоги, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» остаточно просило солідарно стягнути з  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 18 квітня 2008 року № ML-308/096/2008 у загальному розмірі 98 860,06 доларів США, що в еквіваленті становить 
2 168 989,71 грн.
 
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2017 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 18 квітня 2008 року № ML-308/096/2008 у розмірі 98 860,06 доларів США, що в еквіваленті становить 2 168 989,71 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 89 852,38 доларів США, що в еквіваленті становить 1 971 361,22 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом 9 007,68 доларів США, що в еквіваленті становить 197 628,49 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення мотивоване тим, що оскільки відповідачами непогашена у повному обсязі заборгованість за кредитним договором, тому вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є обґрунтованими та повністю знайшли своє підтвердження під час судового розгляду.
 
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 18 квітня 2008 року № ML-308/096/2008 станом на 07 вересня 2015 року у загальному розмірі 
2 168 989,71 грн, що в еквіваленті становить 98 860,06 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом у сумі 1 971 361,22 грн, що в еквіваленті становить 
89 852,38 доларів США, та заборгованості за відсотками за користування кредитом 197 628,49 грн, що в еквіваленті становить 9 007,68 доларів США. У задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що позичальником неналежно виконувались умови кредитного договору у зв`язку з чим виникла заборгованість, розмір якої відповідає умовам кредитного договору з відповідними змінами та доповненнями, а тому підлягає стягненню у примусовому порядку. Відмовляючи у стягненні заборгованості з поручителя, суд апеляційної інстанції виходив із того, що порука припинилась.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У травні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2018 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що договір відступлення права вимоги 
від 25 листопада 2011 року за кредитним договором, забезпечений іпотекою, а тому повинен був укладатись у нотаріальній формі, проте через недодержання нотаріальної форми договір купівлі-продажу кредитного портфелю є нікчемним та не дає підстав для стягнення з відповідача грошових коштів. Крім того, ТОВ «ОТП Факторинг Україна», не маючи ліцензії Національного банку України (далі - НБУ) на здійснення валютних операцій, не будучи фінансовою установою, не має права після придбання права вимоги та обліку такого права у гривні станом на 25 листопада 
2011 року надалі розраховувати суму боргу з урахуванням курсу валют на інші дати. До того ж, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» після 20 серпня 2015 року не може на законних підставах здійснювати права фактора за договором факторингу, у тому числі не може на законних підставах вимагати сплати на свою користь грошових коштів за кредитним договором в іноземній валюті. Також позивачем не надано доказів виконання пункту 4.3 договору купівлі-продажу кредитного портфелю, укладеного 25 листопада 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг України» та вимог частини першої статті 1082 ЦК України щодо належного повідомлення боржників/поручителів про відступлення права вимоги. Крім того, позивачем не надані докази на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема не надані належні докази, а саме первинні бухгалтерські документи на підтвердження розрахунку суми виданих та повернутих грошових коштів, розрахунку суми боргу.
 
У жовтні 2018 року від ТОВ «ОТП Факторинг Україна» надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому заявник просить вказану касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду без змін.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою судді Верховного Суду ОСОБА_3 від 07 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 16 квітня 2020 року № 1111/0/226-20 призначено повторний автоматичний розподіл судової справи та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу № 204/3945/16-ц(провадження № 61-26966св18) 16 квітня 2020 року призначено судді-доповідачеві Ступак О. В.
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Встановлені судами обставини
 
18 квітня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № ML-308/096/2008, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 90 000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення - 19 квітня 2038 року, зі сплатою відсотків у розмірі: фіксований 5,49 % річних + FIDR.
 
Пунктом 6 кредитного договору передбачено, що інші істотні умови цього договору викладені у частині № 2, яка є невід`ємною частиною цього договору.
 
Згідно з пунктом 1.9.1 частини № 2 кредитного договору незважаючи на інші положення цього договору, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань у цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем своїх боргових та інших зобов`язань за цим договором (у тому числі, але не виключно, встановлених пунктом 2.3.7 та статтею 3 цього договору).
 
Зі змісту пункту 1.11.1 частини № 2 кредитного договору вбачається, що усі платежі для повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом повинні здійснюватись позичальником у валюті кредиту в строки та умовах, встановлених цим договором.
 
Згідно з пунктом 7.4 частини № 2 кредитного договору детальний розпис сукупної вартості кредиту визначається банком у додатках до цього договору.
 
Додатком № 1 до кредитного договору від 18 квітня 2008 року № ML-308/096/2008 погоджено графік платежів, відповідно до якого погашення кредиту здійснюється щомісяця шляхом ануітентних платежів у розмірі, строки та з періодичністю.
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 18 квітня 
2008 року № ML-308/096/2008, цього ж дня між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 укладений договір поруки 
№ SR-308/096/2008, за умовами якого остання взяла на себе зобов`язання відповідати перед ЗАТ «ОТП Банк» за зобов`язаннями ОСОБА_1 щодо погашення кредитної заборгованості у повному обсязі цих зобов`язань, як солідарні із позичальником боржники.
 
Пунктом 2.1 договору поруки передбачено, що порукою за цим договором забезпечуються вимоги кредитора щодо сплати боржником кожного і всіх його боргових зобов`язань за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено у кредитному договорі. Зокрема, порукою забезпечуються вимоги кредитора щодо:
а) повернення основної суми кредиту, наданого боржнику. Боржник зобов`язаний повернути кредитору повну суму отриманих боржником кредитних коштів не пізніше 19 квітня 2038 року. Сума отриманого кредиту може скласти 90 000,00 доларів США.
б) сплата відсотків за користування кредитом. Боржник зобов`язаний сплатити відсотки за користування отриманими ним кредитними коштами, наданими згідно з кредитним договором, у розмірі, у терміни і в порядку, що передбачені у кредитному договорі. Відсотки сплачуються щомісяця. Якщо дата повернення нарахованих відсотків припадає на не банківський день - платежі здійснюються боржником у банківський день, наступний за таким не банківським днем, але не пізніше передостаннього дня поточного місяця. При повному поверненні кредиту, відсотки сплачуються одночасно з поверненням. Відсотки на прострочений кредит сплачуються одночасно з поверненням кредиту.
в) сплата пені за прострочення повернення кредиту, прострочення сплати відсотків та штрафу за нецільове використання кредиту.
 
Відповідно до пункту 2.2 договору поруки на дату укладення цього договору, розмір боргових зобов`язань, забезпечених порукою, становить 90 000,00 доларів США. Порукою забезпечені боргові зобов`язання у разі зміни їх суми, відповідно до пункту 2.1 цього договору.
 
Пунктами 4.1 та 4.2 зазначеного вище договору поруки погоджено, що він набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором; відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобов`язань у повному обсязі.
 
Згідно з пунктом 7.2 договору поруки зміни та доповнення до цього договору вважаються його невід`ємною частиною, якщо вони укладені у письмовій формі та підписані належним чином уповноваженими представниками сторін.
 
Банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором від 18 квітня 2008 року 
№ ML-308/096/2008, надавши ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 
90 000,00 доларів США, що підтверджується валютним меморіальним ордером 
від 18 квітня 2008 року № 15.
 
11 березня 2009 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладені додаткові договори № 1 та № 2 до кредитного договору від 18 квітня 2008 року 
№ ML-308/096/2008, відповідно до умов яких графік платежів викладений у нових редакціях.
 
17 квітня 2009 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладений додатковий договір № 1 до кредитного договору від 18 квітня 2008 року № ML-308/096/2008, відповідно до умов якого внесено доповнення, зокрема щодо зміни процентної ставки, у випадку порушення позичальником зобов`язань щодо сплати страхових платежів.
 
20 липня 2009 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладений додатковий договір № 2 до кредитного договору від 18 квітня 2008 року № ML-308/096/2008, яким доповнено кредитний договір змінами щодо розміру та порядку нарахування процентної ставки, а також викладено у новій редакції графік платежів.
 
18 січня 2010 року укладений додатковий договір до кредитного договору 
від 18 квітня 2008 року № ML-308/096/2008, яким доповнено кредитний договір змінами щодо розміру та порядку нарахування процентної ставки, а також викладено у новій редакції графік платежів.
 
25 листопада 2011 року між ПАТ «ОТП Банк», яке є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк», та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до умов якого ПАТ «ОТП Банк» відступило, а 
ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором 
від 18 квітня 2008 року № ML-308/096/2008, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 
 
19 грудня 2014 року ПАТ «ОТП Банк», який діє на підставі договору комісії, укладеного 25 листопада 2011 року між банком та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», та 
ОСОБА_1 укладений додатковий договір до кредитного договору від 18 квітня 2008 року № ML-308/096/2008, відповідно до якого внесено зміни щодо розрахунку процентної ставки та викладено у новій редакції графік платежів та змінено дату остаточного повернення кредиту на 30 червня 2015 року. У преамбулі цього додаткового договору зазначено, що у зв`язку з укладенням між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» договору комісії від 25 листопада 2011 року, з усіма наступними змінами та доповненнями, всі права та обов`язки за цим додатковим договором належать ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Згідно з пунктом 3.3 цей додатковий договір набирає чинності з дня його підписання.
 
Останній платіж за кредитним договором здійснений 20 січня 2015 року, що узгоджується з наданим позивачем розрахунком та не заперечується відповідачем.
 
Позов пред`явлений до суду 08 червня 2016 року, що підтверджується відбитком штемпеля вхідної кореспонденції місцевого суду на позовній заяві.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.
 
Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
 
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
 
Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.
 
За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.
 
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).
 
Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
 
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
 
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється, зокрема у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.
 
До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення, розстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
 
Згідно з статтею 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
 
Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Відповідно до статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
 
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
 
Відповідно до пункту 11 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг вважається фінансовою послугою.
 
Статтею 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності. Фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог ЦК України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов`язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов`язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред`явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
За таких обставин, апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з позичальника заборгованості за кредитом та процентами, оскільки позичальник не виконує належним чином грошове зобов`язання за кредитним договором, що є підставою для стягнення з останнього отриманих коштів та відсотків за користування кредитом, відповідно до вимог статті 526 ЦК України, якою передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Крім того, апеляційний суд правильно відмовив у стягненні заборгованості з поручителя, оскільки пунктом 7.2 договору поруки передбачалось, що зміна та доповнення до цього договору вважаються його невід`ємною частиною, якщо вони укладені у письмовій формі та підписані належним чином уповноваженими сторонами, проте, укладаючи додаткові угоди з позичальником та змінюючи умови основного зобов`язання, поручитель такої згоди не надавала, а тому, банк не мав права без згоди поручителя змінювати термін виконання основного зобов`язання, що має наслідком збільшення обсягу її відповідальності.
 
Доводи касаційної скарги про те, що договір відступлення права вимоги 
від 25 листопада 2011 року за кредитним договором, забезпечений іпотекою, а тому повинен був укладатись у нотаріальній формі, проте через недодержання нотаріальної форми договір купівлі-продажу кредитного портфелю є нікчемним та не дає підстав для стягнення з відповідача грошових коштів, не заслуговують на увагу, оскільки у матеріалах справи відсутні відомості про те, що ОСОБА_1 передав в іпотеку майно на забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором. Отже, відступлення права вимоги відбулося за кредитним договором, який відповідно до вимог статті 513 ЦК України, вчинений у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання.
 
Наведені у касаційній скарзі доводи про те, щоТОВ «ОТП Факторинг Україна» не маючи ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій, не будучи фінансовою установою, не має права після придбання права вимоги та обліку такого права у гривні станом на 25 листопада 2011 року у подальшому розраховувати суму боргу з урахуванням курсу валют на інші дати, є безпідставними, оскількина момент укладення договору відступлення права вимоги, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» мало статус фінансової установи, а тому, відповідно до пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, мало право здійснювати фінансові послуги з факторингу.
 
Доводи касаційної скарги про те, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» після 20 серпня 2015 року не може на законних підставах здійснювати права фактора за договором факторингу, у тому числі не може на законних підставах вимагати сплати на свою користь грошових коштів за кредитним договором в іноземній валюті, є необґрунтованим, оскільки після набрання чинності рішення Нацкомфінпослуг 
від 20 серпня 2015 року № 2023, товариство не має право надавати фінансові послуги, проте не позбавлено права на захист своїх прав шляхом звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості.
 
Наведені у касаційній скарзі доводи про те, щопозивачем не надано доказів виконання пункту 4.3 договору купівлі-продажу кредитного портфелю, укладеного 
25 листопада 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг України» та вимог частини першої статті 1082 ЦК України щодо належного повідомлення боржників/поручителів про відступлення права вимоги, не заслуговують на увагу, оскільки із матеріалів справи вбачається, що боржнику було відомо про перехід права вимоги за кредитним договором, адже останній здійснював платежі новому кредитору, а отже, був обізнаний про перехід права вимоги за кредитним договором до ТОВ «ОТП Факторинг України».
 
Доводи касаційної скарги про те, що позивачем не надані докази на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема не надані первинні бухгалтерські документи на підтвердження розрахунку суми виданих та повернутих грошових коштів, розрахунку суми боргу, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи по своїй суті зводяться до переоцінки доказів у справі, адже чинне законодавство не містить вимог щодо засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості, тому застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування. При цьому заявник не надав свого розрахунку, чи інших доказів, які б давали суду підстави для встановлення іншого розміру заборгованості, отже, відповідачем не спростований факт наявності та розміру заборгованості. Крім того, відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони, а суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, 
№ 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).
 
При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, тому суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення залишенню без змін.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                                        О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик