Ухвала
 
09 квітня 2020 року
місто Київ
 
справа № 569/15716/16-ц
провадження № 61-5163ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,
учасники справи: 
позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційного банку «ПРИВАТБАНК»,
відповідач - ОСОБА_2
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 13 грудня 2019 року у складі судді Бердія М. А. та постанову Рівненського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Боймиструка С. В., Гордійчук С. О., Шимківа С. С.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У листопаді 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором у розмірі 92 605, 06 грн.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20 березня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором у розмірі 92 605, 06 грн. Здійснено розподіл судових витрат.
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 13 грудня 2019 року у поновленні строку на подання ОСОБА_2 заяви про перегляд заочного рішення від 20 березня 2017 року відмовлено. Заяву ОСОБА_2 про перегляд зазначеного рішення залишено без розгляду.
Суд першої інстанції, залишаючи без розгляду заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення, керувався тим, що така заява подана із пропуском строку, встановленого частиною третьою статті 284 ЦПК України, а наведені заявником причини пропуску такого строку судом визнано неповажними.
Постановою Рівненського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції встановив, що заяву про перегляд заочного рішення подано до суду першої інстанції у вересні 2019 року, втім матеріали справи містять письмові докази, що відповідач 12 червня 2019 року зверталася до суду першої інстанції з клопотанням про ознайомлення із матеріалами справи, 13 червня 2019 року нею подано відзив на подання державного виконавця про обмеження у праві виїзду за межі України відповідача. Також 01 липня 2019 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції від 14 червня 2019 року, якою задоволено подання державного виконання.
Суд апеляційної інстанції дослідив апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 14 червня 2019 року, зі змісту якої випливає, що заявник була обізнана про наявність заочного рішення, яке перебуває на стадії виконання, зазначивши, що не визнає факт ухилення від його виконання.
За наведених обставин суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для поновлення строку ОСОБА_2 для подання заяви про перегляд заочного рішення.
ІІ. ВИМОГИ та АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
ОСОБА_2 16 березня 2020 року звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду заяви про перегляд заочного рішення.
Касаційна скарга обґрунтовувалася тим, що матеріали справи не містять письмових доказів отримання заявником копії заочного рішення, проте днем вручення копії заочного рішення необхідно вважати 03 вересня 2019 року, коли вона ознайомилася із матеріалами цієї цивільної справи. На переконання заявника, не має правового значення, коли вона дізналася про зазначене рішення суду першої інстанції, оскільки заява про перегляд заочного рішення має бути подана протягом певного строку з дня вручення копії такого рішення.
Всупереч положенням частини третьої статті 287 ЦПК України суд першої інстанції залишив заяву про перегляд заочного рішення без розгляду у той час, як вимоги зазначеної статті цього Кодексу визначають вичерпний перелік судових рішень, ухвалених за наслідками розгляду такої заяви, як: залишення заяви без задоволення та скасування заочного рішення і призначення справи до розгляду.
Судом першої інстанції не дотримано строки розгляду заяви по перегляд заочного рішення, оскільки судове засідання щодо розгляду зазначеної заяви призначено через 88 днів після дати реєстрації заяви.
ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвалу суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Зі змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.
Такий висновок суд зробив з огляду на таке.
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Суд апеляційної інстанції, встановивши, що заочне рішення, яке ОСОБА_2 просить скасувати, ухвалене Рівненським міським судом Рівненської області 20 березня 2017 року, застосував положення процесуального закону, що діяв до набрання чинності ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII.
Зазначене кореспондується з пунктом 13 частини першої розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, яким визначено, що судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Отже, суд апеляційної інстанції правильно застосував положення процесуального закону під час перевірки доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо дотримання строку на подання заяви про перегляд заочного рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 березня 2017 року, застосувавши положення ЦПК України в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (далі - ЦПК України 2004 року).
За правилами частини другої статті 228 ЦПК України 2004 року заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що судові повістки та копія заочного рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 березня 2017 року направлені засобами поштового зав`язку за адресою зареєстрованого місця проживання ОСОБА_2 , а саме: АДРЕСА_1 . Поштові відправлення повернуті до суду без вручення адресату - ОСОБА_2 .
Разом з цим, судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що у зазначеній цивільній справі № 569/15716/16-ц Рівненським міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області внесене подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 без вилучення паспортного документа.
12 червня 2019 року ОСОБА_2 подано до Рівненського міського суду Рівненської області клопотання про ознайомлення із матеріалами цивільної справи, 13 червня 2019 року - відзив на подання Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області.
Суд апеляційної інстанції, встановивши, що у зазначеному відзиві відсутні доводи ОСОБА_2 про незаконність заочного рішення та намір його оскаржити, зробив висновок, що заявник у разі наявності такого наміру зобов`язана була вчинити відповідні процесуальні заходи на оскарження зазначеного рішення.
Також судами встановлено, що ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 14 червня 2019 року подання Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області задоволено, ОСОБА_2 тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України до виконання зобов`язань з виконання судового рішення у справі № 569/15716/16-ц.
01 липня 2019 року ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 14 червня 2019 року.
Суд апеляційної інстанції дослідив доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 на ухвалу суду першої інстанції від 14 червня 2019 року, встановив, що заявник обізнана про наявність заочного рішення суду Рівненського міського суду Рівненської області від 20 березня 2017 року та про те, що таке рішення перебуває на стадії виконання.
Ураховуючи наведені обставини, суди першої та апеляційної інстанцій зробили висновок, що ОСОБА_2 , будучи обізнаною про рішення суду першої інстанції та його зміст, пропустила строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 березня 2017 року, визначений частиною другою статті 228 ЦПК України 2004 року.
Згідно з частиною першою статті 72 ЦПК України 2004 року право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.
Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).
При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, залишаючи без розгляду заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення інстанції, встановив, що заявник за усіма об`єктивними обставинами із червня 2019 року обізнана про заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 березня 2017 року, а заява про перегляд такого рішення подана 16 вересня 2019 року, тобто із пропуском десятиденного строку на його перегляд.
Встановивши, що копію заочного рішення суду першої інстанції від 20 березня 2017 року заявник отримала 03 вересня 2019 року, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що заява про перегляд зазначеного рішення подана з пропуском встановленого строку на звернення із зазначеною заявою.
Верховний Суд виходить з оцінки порушення прав заявника на перегляд заочного рішення не з формальних міркувань, з урахуванням чого визнає, що істотним для вирішення зазначеного процесуального питання має те, чи було заявнику відомо про існування зазначеного заочного рішення, чи ознайомлювалася особа з матеріалами судової справи, чи існували перешкоди у доступі до суду та своєчасному поданні відповідного звернення до суду.
Отже, ОСОБА_2 об`єктивно мала можливість реалізувати свої процесуальні права на подання заяви про перегляд заочного рішення суду першої інстанції у межах процесуальних строків, визначених законом.
Для цілей перевірки дотримання особою, яка бере участь у справі, процесуальних строків, визначених законом, суди мають керуватися нормами процесуального права та враховувати фактичні обставини справи. 
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили такі обставини, зокрема факт обізнаності заявника про наявність заочного рішення, відсутність вчинення процесуальних заходів на оскарження такого рішення, що заявником не спростовано; інші обґрунтовані підстави для поновлення такого строку заявником не наведено.
Згідно з частиною третьою статті 27 ЦПК України 2004 року особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.
Доказів, які б свідчили про добросовісну реалізацію ОСОБА_2 своїх процесуальних прав та належне виконання процесуальних обов`язків, зокрема вчинення усіх можливих та залежних від неї дій, спрямованих на виконання своїх процесуальних обов`язків щодо оскарження заочного рішення суду першої інстанції, заявник не надала.
За встановленими обставинами, визначивши, що заявник з червня 2019 року обізнана про наявність заочного рішення від 20 березня 2017 року, мала об`єктивну можливість звернутися до суду першої інстанції із заявою у встановлені процесуальним законом строки, були відсутніми обставини, що унеможливлювали своєчасне звернення цієї сторони до суду із заявою, суд першої інстанції, з висновок якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для поновлення ОСОБА_2 процесуального строку для подання заяви про перегляд заочного рішення.
Доводи касаційної скарги, що суд першої інстанції всупереч частини третьої статті 287 ЦПК України ухвалив рішення про залишення заяви про перегляд заочного рішення без розгляду, оскільки положення зазначеної норми визначає право суду, за наслідками розгляду такої заяви: залишити заяву без задоволення або скасування заочного рішення і призначення справи до розгляду, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.
Процесуальний закон мітить загальні положення щодо правил перевірки судами дотримання процесуальних строків, а тому суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення із пропуском строку, встановленого статтею 228 ЦПК України 2004 року, для подання такої заяви, правильно застосував положення статей 126, 127 ЦПК України та залишив без розгляду таку заяву.
Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» ЄСПЛ зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).
Оцінюючи підставність доводів поданої касаційної скарги, Верховним Судом додатково враховано, що її обґрунтовано аргументами необхідності переоцінки досліджених судом апеляційної інстанцій доказів, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції та за межі його процесуальних повноважень.
З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_2 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 13 грудня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року є необґрунтованою.
Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.
Керуючись пунктом 3 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 13 грудня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             С. О. Погрібний

                                                                                                            А. С. Олійник

                                                                                                            В. В. Яремко